Agatha Christie
 	Balhüvelykem bizsereg... 
 	“Balhüvelykem
 	bizsereg, Gonosz lélek közeleg!” 
 	Macbeth
 	
 	“EZT A KÖNYVET ANNAK A SOK OLVASÓNAK
 	AJÁNLOM, AKIK ÍRNAK NEKEM – EBBŐL AZ
 	ORSZÁGBÓL ES MÁSHONNAN –, ÉS AZT KÉRDEZIK
 	TŐLEM: »MI TÖRTÉNT TOMMYVAL ÉS TUPPENCESZEL? MIT CSINÁLNAK MOST? MINDANNYIUKNAK A LEGJOBBAKAT KÍVÁNOM, ÉS REMÉLEM, ISMÉT
 	ÉLVEZNI FOGJAK A TALÁLKOZÁST TOMMYVAL ÉS
 	TUPPENCE-SZEL, AKIK IDŐSEBBEK LETTEK UGYAN, DE LELKESEDÉSÜK TÖRETLEN.” 
 	AGATHA CHRISTIE HUNGA–PRINT Nyomda és Kiadó Budapest, 1994
 	Fordította: KERTÉSZ GABRIELLA
 	A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Agatha Christie: BY THE PRICKING OF MY THUMBS
 	FONTANA/CoHins. 1989
 	{Első alkalommal a Wil iam Col ins Sons & Co. Ltd. 
 	kiadásában jelent meg 1968-ban) Copyright © Agatha Christie Limited 1968
 	Hungarian translation © Kertész Gabriel a 1994
 	ISBN 963 8413 62 X
 	ISSN 0865 1485
 	Kiadja a Hunga-Print Nyomda és Kiadó Felelős kiadó: BARÁZ MIKLÓS ügyvezető igazgató Kiadóvezető: GELLER TIBOR
 	Művészeti tanácsadó: BARÁZ KLÁRA Borítófotó: SYGMA PLUS
 	Tiparul executat sub cda 119/1994, la Imprimeria de Vest, Oradea, 
 	str. Maresal Ion Antonescu nr. 105, Románia

 	ELSŐ KÖNYV
 	A SUNNY RIDGE OTTHON
 1. FEJEZET

 	Ada néni
 	Mr. és Mrs. Beresford a reggelizőasztalnál ültek. 
 	Átlagos pár voltak. Anglia területén több száz hozzájuk hasonló, idősödő pár reggelizett ebben az időpontban. A nap is átlagos volt, olyan, amilyen hétből öt szokott lenni. 
 	úgy tűnt, esni fog, de ez nem volt teljességgel bizonyos. 
 	Mr. Beresfordnak valaha vörös volt a haja. A vörösnek voltak még ugyan nyomai itt-ott, de fürtjei nagyobb részt olyan ősszel vegyített vöröses színűre változtak, amilyet középkorú, 
 	vörös 
 	hajú 
 	embereknél 
 	oly 
 	gyakran
 	megfigyelhetünk. Mrs. Beresfordnak valaha fekete haja volt, erős, göndör tincsekkel. Mostanra a feketébe már ősz sávok is vegyültek, láthatóan rendszertelenül, aminek azonban igen kel emes hatása volt. Mrs. Beresford egyszer fontolóra vette, hogy befesti a haját, de végül úgy döntött, jobban tetszik magának úgy, amilyenné a természet alakította. Ehelyett elhatározta, hogy egy új árnyalatú rúzst használ majd, hogy felvidítsa vele magát. 
 	Egy idősödő pár együtt reggelizik. Kel emes külsejű
 	pár, de semmi figyelemre méltó nincs rajtuk. Ezt mondaná egy kívülál ó. Ha az il ető fiatal, akkor bizonyára azt is hozzátenné: 
 	“Ó 
 	igen, 
 	nagyon 
 	szimpatikusak, 
 	de
 	természetesen halálosan unalmasak, mint minden idős ember. 
 	Mr. és Mrs. Beresford azonban még nem érkeztek el életüknek ahhoz az időszakához, hogy magukat öregnek tartsák. És fogalmuk sem volt arról, hogy őket és sok más hozzájuk 
 	hasonló 
 	párt 
 	automatikusan 
 	halálosan
 	unalmasnak nyilvánítanak pusztán a koruk miatt. Persze csak a fiatalok vélekednek így, de a fiatalok, gondolták volna Beresfordék megbocsátón, semmit sem tudnak az életről. Szegénykék mindig el vannak foglalva valamivel: hol a vizsgáik miatt aggódnak, hol pedig a szexuális életük miatt, vagy különös ruhákat vesznek fel, és rendkívüli dolgokat művelnek a hajukkal, hogy észrevegyék őket. Mr. 
 	és Mrs. Beresford véleményük szerint éppen túljutottak életük delén. Szerették önmagukat, a házastársukat, és a napok csendesen, de élvezhetően követték egymást. 
 	Persze mint mindenkinek, nekik is voltak különös pil anataik. 
 	Mr. Beresford éppen felbontott egy levelet, gyorsan átfutotta, majd letette a bal kezénél levő kis kupac tetejére. 
 	Azután felvette a következőt, de nem nyitotta fel, csak a kezében tartogatta, a közben a kenyérpirítót bámulta. 
 	Felesége néhány pil anatig szótlanul figyelte, majd megkérdezte tőle:
 	
 	– Mi a baj, Tommy? 
 	– Baj? – kérdezte Tommy bizonytalanul. 
 	– Igen, azt kérdeztem – mondta Mrs. Beresford. 
 	– Semmi baj sincs – válaszolta Mr. Beresford. – Mi baj lehetne? 
 	– Gondoltál valamire – mondta Tuppence vádlóan. 
 	– Nem hiszem, hogy bármire is gondoltam volna. 
 	– Dehogyisnem. Történt valami? 
 	– Nem, természetesen nem. Mi történhetett volna? – Majd hozzátette: – Megkaptuk a vízvezeték-szerelő számláját. 
 	– Ó! – sóhajtott fel Tuppence megkönnyebbülten. –
 	Feltételezem, több, mint amire számítottál. 
 	– Természetesen – mondta Tommy –, mint mindig. 
 	– El sem tudom képzelni, miért nem lettünk vízvezeték-szerelők – mondta Tuppence. – De legalább te lettél volna az, akkor én lehetnék a segéded, és naponta egy halom pénzt söpörhetnénk be. 
 	– Nagyon ostobák voltunk, hogy nem láttuk előre ezeket a lehetőségeket. 
 	– A vízvezeték-szerelő számláját nézted az előbb? 
 	– Ó, nem, az csak egy folyamodvány volt. 
 	– Fiatalkorú bűnözők átnevelése … faji egyenjogúsítás? 
 	– Nem. Csak egy újabb otthonhoz kérnek támogatást, amelyet idős emberek számára nyitnak. 
 	– Nos, ez mindenképpen értelmesebb' dolog – mondta Tuppence –, de nem értem, hogy miért kel emiatt olyan aggódó képet vágnod. 
 	– ö, nem azon gondolkoztam. Hanem min? 
 	– Azt hiszem, ez juttatta eszembe – mondta Mr. Beresford. 
 	
 	– Mit? – kérdezte Tuppence. – Úgyis tudod, hogy a végén elmondod nekem. 
 	– Tulajdonképpen semmi fontosat. Csak arra gondoltam, hogy talán… Nos, Ada nagynéném jutott eszembe. 
 	– Értem – vágta rá Tuppence azonnal. Hát persze, Ada néni – tette hozzá lágyan, elgondolkozva. 
 	Pil antásuk találkozott. Sajnálatos módon manapság majdnem minden családban jelen van az a probléma, amelyet röviden “Ada néni”-nek hívhatunk. Csak a nevek különböznek: Amelia néni, Susan néni, Cathy néni, Joan néni. Vannak köztük nagymamák, idős unokatestvérek és nagy-Bénik. Léteznek, és olyan problémát jelentenek az életben, amel yel foglalkozni kel . Megfelelő intézményeket kel keresni az idősek gondozására, és mindenre rá kel kérdezni. Javaslatokat kel szerezni orvosoktól, barátoktól, akiknek szintén megvan a saját Ada nénijük, aki “tökéletes boldogságban él holta napjáig” Bexhil ben, Laurelséknél vagy Scarborough-ban a Happy Meadows-házban. 
 	Azok az idők már elmúltak, amikor Elisabeth néni, Ada néni és a többiek boldogan éltek otthonukban, ahol korábbi éveiket is töltötték, és ragaszkodó, néha kissé zsarnokoskodó 
 	öreg 
 	szolgák 
 	gondoskodtak 
 	róluk. 
 	Ráadásul a világnak ezzel a felosztásával mindkét fél teljesen 
 	elégedett 
 	volt. 
 	Nem 
 	beszélve 
 	a
 	megszámlálhatatlanul sok szegény rokonról, akik otthonra, napi háromszori étkezésre, és egy szép hálószobára vágytak. A kereslet és a kínálat kiegészítették egymást, így aztán minden rendben volt. Manapság azonban ez máshogyan van. 
 	
 	A mai Ada nénik számára megfelelő megoldást kel keresni, nem csupán átmeneti intézkedéseket hozni egy olyan idős hölgy számára, aki ízületi gyul adás vagy más probléma miatt hajlamos leesni a lépcsőn, ha egyedül hagyják a házban, vagy aki krónikus hörghurutban szenved, esetleg a szomszédokkal veszekszik, vagy a boltosokat szidja. 
 	Sajnos az Ada nénik sokkal nagyobb problémát jelenítenek, mint a korskála el enkező vége. A gyerekeket ugyanis nevelőotthonba lehet küldeni, a rokonok nyakába lehet őket varrni, vagy el lehet küldeni őket megfelelő
 	iskolába, ahol a szünidőre is ott maradhatnak, vagy ha másként nem megy, be lehet adni a csemetéket lovagló-, vagy más táborokba. A gyerekekben az a jó, hogy ritkán kifogásolják az érdekükben tett intézkedéseket. 
 	Az Ada nénik azonban egészen mások. Tuppence Beresford nagynénje – Primrose néni– figyelemre méltó bajkeverő volt. Lehetetlen volt a kedvére tenni. Mielőtt belépett 
 	volna 
 	egy 
 	idős 
 	hölgynek 
 	szeretetteljes
 	gondoskodást és mindenféle kényelmet biztosító otthonba, néhány rendkívül elragadtatott levelet írt unokahúgának az egekig magasztalva azt a bizonyos intézményt. A következő hír felőle pedig már az volt, hogy dühösen, szó nélkül távozott onnan. 
 	– Kibírhatatlan! Egy perccel sem tudtam volna tovább ott maradni! 
 	Egy év leforgása alatt Primrose néni tizenegy ilyen intézménybe költözött be, il etve ki, majd végül azt írta, hogy megismerkedett egy rendkívül megnyerő fiatalemberrel. 
 	
 	“Olyan ragaszkodó fiú. Az édesanyját még gyerekkorában elveszítette, és rettentően szüksége van a gondoskodásra. 
 	Béreltem egy lakást, és ő hozzám költözik. Ez a megoldás mindkettőnknek tökéletesen megfelel. Nem kel többé aggódnod, kedves Prudence. A jövőm biztosítva van. 
 	Holnap találkozom az ügyvédemmel, hogy gondoskodjam Mervynről arra az esetre, ha én haláloznék el hamarabb, ami persze a dolgok természetes rendje, bár biztosíthatlak, hogy e percben makkegészségesnek érzem magam. 
 	Tuppence azonnal északra sietett (ez a váratlan esemény Aberdeenben következett be). A rendőrség azonban előbb ért oda, és elvitte a bűbájos Mervynt, akit egy ideje már köröztek csalárd fondorlattal történő pénzszerzés vádja miatt. Primrose néni mélységesen felháborodott, és rágalmazást emlegetett, de miután elment a bírósági tárgyalásokra (ahol 25 hasonló esetről ítélkeztek), arra kényszerült, hogy megváltoztassa véleményét a védencéről. 
 	– Azt hiszem, el kel ene mennem meglátogatni Ada nénit, Tuppence – mondta Tommy. 
 	– Jó ideje nem láttam már. 
 	– Valószínűleg – mondta Tuppence a lelkesedés legkisebb jele nélkül. – Mennyi ideje is? Tommy elgondolkozott. 
 	– Már vagy egy éve – hangzott a válasz. 
 	– Több annál – jegyezte meg Tuppence. – Szerintem több mint egy éve. 
 	– Te jó ég! – mondta Tommy. – Milyen gyorsan szalad az idő, nem igaz? Alig tudom elhinni, hogy már olyan hosszú idő eltelt azóta. Akárhogyan is, azt hiszem, igazad van, Tuppence. – Végiggondolta a dolgot. Szörnyű, hogy felejt az ember, nem? Igazán szörnyű lelkiismeret-furdalásom van miatta. 
 	– Nem hiszem, hogy van rá okod – nyugtatgatta Tuppence. 
 	– Végül is szoktunk neki csomagot küldeni, meg leveleket is írunk. 
 	– Óh igen, tudom. Te remekül értesz az ilyesmihez, Tuppence. De néha olyan elkeserítő dolgokat olvas az ember. 
 	– Arra a szörnyű könyvre gondolsz, amit a könyvtárból hoztunk? – kérdezte Tuppence. 
 	– Szegény öregeknek milyen rettenetes sorsuk volt! És mennyit szenvedtek? 
 	–- Azt hiszem, igaz történet volt… az életből merítették. 
 	– Igen – mondta Tuppence – biztosan léteznek olyan helyek is. Ott aztán nem sok boldogság terem. De mit tehet az ember, Tommy, hogy ezt elkerülje? 
 	– Mi mást tehetne, mint hogy annyira óvatosán jár el az ügyben, amennyire az csak lehetséges. Nagyon oda kel figyelni a választásnál, mindenről tájékozódni kel , és meg kel győződni arról is, hogy jó orvos felügyeljen az idős rokonra. 
 	– Dr. Murray-nél nem lehet jobbat találni, ezt el kel ismerned. 
 	– Igen – mondta Tommy, és az aggódó kifejezés kezdett eltűnni az arcáról. – Murray igazán kiváló orvos. Kedves és türelmes. Ha valami gond lenne, azonnal értesítene bennünket. 
 	– Szerintem felesleges aggódnod – mondta Tuppence. –
 	Milyen idős is most a nagynénéd? 
 	
 	– Nyolcvankét éves – válaszolta Tommy. – Nem, mégsem, azt hiszem, nyolcvanhárom
 	– tette hozzá. – Ami azt il eti, elég szörnyű lehet mindenkit túlélni. 
 	– Ezt csak mi érezzük így – mondta Tuppence. – Ők nem így gondolják. 
 	– Te ezt nem tudhatod. 
 	– Nos, Ada nagynénédet egyáltalán nem érdekli a dolog. 
 	Nem emlékszel, milyen uj ongva mesélte nekünk, hogy már mennyi régi barátját túlélte? Végezetül azt mondta, hogy
 	“ami pedig Amy Morgant il eti, hal ottam, hogy hat hónapnál nem él tovább. Mindig azt hajtogatta, hogy milyen törékeny vagyok, és most már gyakorlatilag biztos, hogy tovább élek nála. Jó néhány évvel túlélem/' Emlékszel, milyen diadalittasan mondta ezt? 
 	– Ugyanakkor… – mondta Tommy. 
 	– Tudom – vágott közbe Tuppence –, tudom. Ugyanakkor kötelességednek érzed, hogy elmenj hozzá. 
 	– Nem gondolod, hogy igazam van? 
 	– Sajnos igazad van. Tökéletesen igazad van – válaszolta Tuppence. – Én is veled megyek
 	– tette hozzá hősiesen. 
 	– Nem – tiltakozott Tommy. – Miért is jönnél? 
 	– Szó sem lehet róla, hogy egyedül menj – mondta Mrs. 
 	Beresford. – Én is szeretek szenvedni, úgyhogy együtt fogunk szenvedni. Te sem fogod élvezni, én sem fogom élvezni, és egy percig sem hiszem, hogy Ada néni el lesz ragadtatva a látogatásunktól. De ez egyike azoknak a dolgoknak, amit az embernek meg kel tennie. 
 	
 	– Nem, nem akarom, hogy te is gyere! Hiszen olyan ijesztően durva volt veled a múltkor, nem emlékszel? 
 	– Ó, egyáltalán nem zavart – mondta Tuppence. –
 	Valószínűleg az volt látogatásunknak egyetlen pil anata, amiben szegény öreglány az örömét lelte. Nem neheztelek rá érte egyetlen pil anatig sem. 
 	– Mindig olyan kedves voltál hozzá – mondta Tommy –, bár tudom, hogy nem nagyon kedveled. 
 	– Senki sem tudná megkedvelni Ada nénit – mondta Tuppence. – Ha engem kérdezel, szerintem soha senki sem szerette. 
 	– Az ember önkéntelenül is sajnálatot érez az öreg embereik iránt. 
 	– Én nem – mondta Tuppence. – Nekem nincs olyan jó természetem, mint neked. 
 	– Azért vagy könyörtelenebb, mert nő vagy – ál apította meg Tommy. 
 	– Talán ez az oka. Végül is a nőknek nincs idejük arra, hogy ne úgy szemléljék a dolgokat, ahogyan azok vannak. 
 	úgy értem, nagyon sajnálom a jó embereket, ha megöregszenek, vagy megbetegszenek, vagy ilyesmi. De ha nem jó emberek, nos, ebben az esetben más a helyzet, ezt el kel ismerned. Ha valaki meglehetősen utálatos, amikor húszéves, és éppolyan utálatos, amikor negyven, és hatvanévesen még utálatosabb, nyolcvanéves korára pedig már maga az ördög… nos, akkor igazan nem értem, miért kel ene különösebb sajnálatot érezni iránta, csak azért, mert öreg. Az ember nem képes megváltoztatni önmagát. 
 	De ismerek néhány bűbájos angyalkát is, akik hetven vagy nyolcvanévesek. Itt van például az idős Mrs. Beauchamp, Mary Carr, a pék nagyanyja meg a kedves öreg Mrs. 
 	Poplett, aki régebben takarítani járt hozzánk, ők valamennyien olyan kedvesek és szeretetreméltóak, hogy minden tőlem telhetőt megtennék értük. 
 	– Rendben, rendben – mondta Tommy –, légy realista. De ha tényleg jóságos akarsz lenni, és el akarsz velem jönni... 
 	- Feltétlenül el akarok menni veled – mondta Tuppence. –
 	Végül is azért mentem hozzád eleségül, hogy jóban, rosszban együtt legyek veled, és Ada néni határozottan az utóbbiakhoz tartozik. Úgyhogy kéz a kézben elmegyünk hozzá. Viszünk neki egy csokor virágot, egy doboz bonbont, és lehet, hogy még egy-két képes újságot is. 
 	Írhatnál Miss Hogyishívjáknak a látogatásunkról. 
 	– Mit szólnál valamelyik naphoz a jövő héten? A keddet el tudnám intézni – mondta Tommy –, ha neked is megfelel. 
 	– A kedd jó lesz – mondta Tuppence,..– – Hogy is hívják azt a nőt? A főnővért vagy felügyelőnőt vagy akárki is ő. Ha jól emlékszem, “p” betűvel kezdődik a neve. 
 	– Miss Packard. 
 	– Tényleg. 
 	– Talán ezúttal más lesz – mondta Tommy. 
 	– Más? Volnál szíves megmagyarázni, hogy érted ezt? 
 	– Ó, nem is tudom. Lehet, hogy történik velünk valami érdekes. Talán vasúti szerencsétlenség ér bennünket odafelé – mondta Tuppence kissé felvidulva. 
 	– Mi a csudáért akarsz te egy vasúti szerencsétlenség kel ős közepébe pottyanni? 
 	– Persze nem igazán akarok. Ez csak... 
 	
 	– Csak mi? 
 	– Nos, egyfajta kaland lenne, nem igaz? Életeket menthetnénk, vagy valami hasznosat tehetnénk. Hasznosat, ugyanakkor izgalmasat. 
 	– Micsoda gondolat! – mondta Mrs. Beresford. 
 	– Tudom – hagyta rá Tuppence. Néha eszébe jut az embernek ilyesmi. 
 2. FEJEZET

 Az 

 	ön 
 	gyermeke 
 	volt 
 	az 
 	a
 	szerencsétlen? 
 	Hogy Sunny Ridge hogyan kapta a nevét, azt nehéz lenne megmondani. Láthatóan semmi hegygerincszerű
 	nem volt benne. Teljesen sík, mondhatni lapos vidéken épült, ami teljes mértékben megfelelt az idős lakóknak. Az épület jól karban tartott, viszonylag nagy, viktoriánus udvarház volt, tágas, bár meglehetősen jel egtelen kerttel. 
 	Volt benne néhány terebélyes, kel emes árnyékot adó fa, egy a ház oldalára felfutó kúszónövény, a két araukáriafenyő pedig egzotikus hangulatot kölcsönzött a látványnak. Számos padot és nyugágyat ál ítottak fel olyan helyeken, ahol nap érte őket, ezenkívül egy fedett veranda is tartozott az épülethez, ahol az idős hölgyek a keleti széltől védetten üldögélhettek.” 
 	Tommy a bejárati ajtónál csengetett, mire egy meglehetősen zaklatottnak látszó, és műszálas együttest-viselő fiatal nő annak rendje és módja szerint beengedte, és egy kis nappaliba vezette őket, majd kissé zihálva azt mondta:
 	– Azonnal szólok Miss Packardnak. Tud az önök érkezéséről, és egy perc múlva itt lesz. Ugye nem haragszanak, ha várniuk kel egy kicsit, de az idős Mrs. 
 	Carraway miatt késlekedik. Tudják, megint lenyelte a gyűszűjét. 
 	– Hogy a csudába tehetett ilyet? – kérdezte Tuppence meglepetten. 
 	– Szórakozásképpen – hangzott az intézeti alkalmazott rövid válasza.– Ez már lassan hagyománnyá válik nála. 
 	Amikor 
 	magukra 
 	maradtak, 
 	Tuppence 
 	leült, 
 	és
 	elgondolkozva megjegyezte:
 	– Nem hiszem, hogy nagy kedvem lenne lenyelni egy gyűszűt. Szörnyen darabos lehet, és többször is megakadhat, ahogy megy lefelé. Szerinted nem? 
 	Nem sokáig kel ett azonban várakozniuk, hamarosan kinyílt az ajtó, Miss Packard jött be, és elnézést kért. Nagydarab, vörös hajú nő volt. Jó ötvenes, és az a fajta csendes szakértelem lengte körül, amelyet Tommy mindig is annyira csodált. 
 	– Sajnálom, hogy megvárattam, Mr. Beresford – mondta. –
 	Üdvözlöm, Mrs. Beresford, örülök, hogy ön is lejött. 
 	– Úgy hal om, valaki lenyelt valamit – mondta Tommy. 
 	– Ó, szóval Marlene elmondta önöknek? Igen, az öreg Mrs. 
 	Carraway volt az. Folyton lenyel valamit. Tudják, ez nagyon nehéz eset, mert az ember nem figyelheti öt ál andóan. 
 	Persze tudjuk, hogy a gyerekek csinálnak ilyesmit, és olyan nevetséges, hogy egy idős asszonynak ez a hobbija, nincs igazam? Ez a mánia már egészen elhatalmasodott rajta. 
 	És 
 	évről 
 	évre 
 	egyre 
 	rosszabb. 
 	Az 
 	benne 
 	a
 	legmulatságosabb, hogy úgy tűnik, semmilyen kárt nem tesz benne a dolog. 
 	– Talán kardnyelő volt az apja – nevetett fel Tuppence. 
 	–- Nahát, ez igazán érdekes ötlet, Mrs. Beresford. Ez megmagyarázná, miért vonzódik az ilyesmihez.– Majd így folytatta: – Megmondtam Miss Fanshawe-nek, hogy meg akarja látogatni, Mr. Beresford. Tulajdonképpen nem tudom, megértette-e. Tudják, nem mindig fogja fel, amit mondanak neki. 
 	– Hogy van az utóbbi időben? 
 	– Nos, attól tartok, meglehetősen gyorsan hanyatlik az ál apota – mondta Miss Packard nyugodt hangon. – Az ember sohasem tudja igazán, mennyit ért meg. Tegnap este beszéltem vele az ön látogatásáról, és azt mondta, biztosan tévedek, mert iskolaidő van. úgy tűnt, azt hiszi, hogy ön még iskolába jár. Szegény öregek, néha teljesen összezavarodnak, különösen az időt il etően. Ma reggel azonban, amikor emlékeztettem a látogatására, csak annyit mondott, hogy ez lehetetlen, mivel ön halott. Hát úgy ál unk – folytatta Miss Packard derűsen –, de feltételezem, hogy ha találkoznak, felismeri majd önöket. 
 	– És az egészségi ál apota? Nagyjából változatlan? 
 	– Nos, annyira van jól, amennyire az tőle elvárható, őszintén szólva, nem hiszem, hogy sokáig közöttünk lesz. Semmi miatt nem szenved ugyan, de a szívének az ál apota nem javul. Tulajdonképpen inkább romlik. Gondolom, nem árt, ha tájékoztatom önöket, mire számíthatnak, mert ha hirtelen távozna közülünk, nem érné önöket teljesen váratlanul. 
 	– Hoztunk neki egy csokor virágot – mondta Tuppence. 
 	– És egy doboz bonbont – sietett hozzátenni Tommy. 
 	– O, ez nagyon kedves önöktől. Biztosan örülni fog neki. 
 	Gondolom, szeretnének felmenni hozzá. 
 	Tommy és Tuppence felál tak, követték Miss Packardot. 
 	Kimentek a szobából, és felmentek a széles lépcsőn. 
 	Ahogy az emeleti folyosón elhaladtak az egyik szoba előtt, az ajtó hirtelen kinyílt, és egy körülbelül öt láb magasságú, kicsi asszony bukkant fel mögüle, és sipító hangon azt kiabálta:
 	– A kakaómat akarom! A kakaómat akarom! Hol van Jane nővér? A kakaómat akarom! 
 	Egy egyenruhás ápolónő lépett oda hozzá, és azt mondta:
 	– Jól van, kedvesem! Minden rendben van. Már megitta a kakaóját. Húsz perccel ezelőtt. 
 	– Nem ittam meg, nővér! Ez nem igaz! Még egyáltalán nem ittam kakaót. Mindjárt szomjan halok. 
 	– Nos, ha óhajtja, csinálhatok egy másikat is. 
 	– Nem ihatok egy másikat is, ha még egyet sem ittam. 
 	Gyorsan elhaladtak mel ettük, majd Miss Packard bekopogott a folyosó végén lévő ajtón, kinyitotta és bementek. 
 	– Itt vagyunk, Miss Fanshawe – mondta élénken. – Az unokaöccse eljött meglátogatni önt. Hát nem kedves? 
 	Az ablak mel etti ágyon egy idős hölgy emelkedett fel párnáiról. Acélszürke haja, keskeny, ráncos arca és kissé hajlott orra volt, és az általános rosszal ás hangulata lengte körül. Tommy kezdeményezett. 
 	
 	– Szervusz, Ada néni! – mondta. – Hogy vagy? 
 	Ada néni egyáltalán nem figyelt rá, hanem Miss Packardhoz fordult. 
 	– Nem tudom, hogy képzeli, hogy idegen férfiakat vezet be egy hölgy hálószobájába
 	– mondta. – Az én időmben ezt egyáltalán nem tartották volna helyénvalónak. És ráadásul azt mondja, hogy az unokaöcsém! Ki ez? A vízvezeték- vagy a vil anyszerelő? 
 	– Nahát, nahát, ez nem valami kedves öntől – jegyezte meg Miss Packard szelíden. 
 	– Az unokaöcséd vagyok, Thomas Beresford – mondta Tommy, és átnyújtotta a bonbont. 
 	– Hoztam neked egy doboz bonbont. 
 	– Azt hiszi, így közel férkőzhet hozzám? – ripakodott rá Ada néni. – Ismerem a fajtáját. Mondhat, amit akar. Ki ez a nő? 
 	– kérdezte és utálattal mérte végig Mrs. Beresfordot. 
 	– Prudence vagyok – mondta Mrs. Beresford. 
 	– Micsoda lehetetlen név – jegyezte meg Ada néni. – Úgy hangzik, akár egy szobalányé. Mathew nagybátyámnál dolgozott 
 	egy 
 	lány, 
 	akit 
 	Conifort-nak 
 	hívtak, 
 	a
 	házvezetőnőjének pedig Rejoice-in-the-Lord volt a neve. 
 	Metodista volt. De Fanny nénikém hamarosan véget vetett ennek. Kijelentette, hogy Rebeccának fogja szólítani, amíg az ő házában dolgozik. 
 	– Hoztam neked néhány szál rózsát – mondta Tuppence. 
 	– Nem akarok virágokat a betegszobában. Elhasználják az összes oxigént. 
 	– Beleteszem. őket egy vázába – mondta Miss Padkard. 
 	– Semmi ilyesmit nem fog csinálni. Már igazán megtanulhatta volna, hogy tudom, mit akarok. 
 	– úgy tűnik, jó formában vagy, Ada néni – jegyezte meg Mr. 
 	Beresford. – Azt is mondhatnám, harcra kész. 
 	– Ne próbáljon félrevezetni! Hogy érti azt, hogy az unokaöcsém? Mit is mondott, mi a neve? Thomas? 
 	– Igen. Thomas vagy Tommy. 
 	– Sohasem volt ilyen nevű rokonom – mondta Ada néni. –
 	Csak egy unokaöcsém volt, és őt Wil iamnek hívták. A legutóbbi háborúban halt meg. Ezt jól is tette. Rossz útra tért volna, ha tovább él. Fáradt vagyok – mondta Ada néni, és visszafeküdt a párnáira, majd Miss Packard felé fordította a fejét. – Vigye ki őket innen! Nem kel ene idegeneket beengednie hozzám. 
 	– Azt hittem, hogy ez a látogatás majd felvidítja – jegyezte meg Miss Packard higgadtan. 
 	Ada néni mély basszus hangon egy trágár tréfát mormogott. 
 	– Rendben – mondta Tuppence vidáman –, akikor máris elmegyünk. Itt hagyom a rózsákat. Talán később megváltoztatod a véleményedet róluk. Gyere, Tommy –
 	szólt Tuppence, és az ajtó felé indult. 
 	Ada néni nem szólt semmit, amíg Tuppence és Miss Packard ki nem fordultak az ajtón, és Tommy is a nyomukba nem szegődött. 
 	– Te gyere vissza! – mondta Ada néni a hangját felemelve. 
 	– Téged ismerlek. Thomas vagy. Régen vörös hajad volt. 
 	Lángvörös. Gyere vissza! Veled szívesen beszélgetek. Azt a nőt azonban látni sem akarom! Hiába tetteti, hogy a feleséged. Én jobban tudom, miféle. Ilyesfajta nőket nem kel ene idehoznod! Gyere, és ülj ide ebbe a székbe, és mesélj nekem drága édesanyádról. Ö pedig menjen el! –
 	tette hozzá Ada néni végszó gyanánt, miközben kezével Tuppence felé intett, aki az ajtóban ál dogált tétovázva. 
 	Tuppence azonnal visszavonult. 
 	– Elég rémes hangulata van ma – mondta Miss Packard csendesen, miközben Tuppenceszel lefelé lépkedtek a lépcsőn. – Pedig néha tud kedves is lenni. Alig hinné az ember – tette hozzá. 
 	Tommy szófogadóan leült arra a székre, amelyre Ada néni rámutatott, és szerényen megjegyezte, hogy nemigen tud mit mesélni az édesanyjáról, mivel az már majdnem negyven éve meghalt. Ada nénit azonban nem zavarta meg ez a kijelentés. 
 	– Nocsak – mondta –, ilyen régen történt volna? Hogy szalad az idő. –– Eltűnődve vette szemügyre Tommyt. –
 	Miért nem nősülsz meg? – kérdezte. – Vegyél el egy kedves és talpraesett nőt, aki majd gondoskodik rólad, öregszel, tudod. Hagyj fel ezeknek a laza erkölcsű nőknek a csábítgatásával. És arról is szokj le, hogy magaddal hurcolod, és a feleségedként mutatod be őket. 
 	– Úgy látom – mondta Tommy –, hogy a következő
 	alkalommal, amikor eljövünk meglátogatni téged, meg kel majd 
 	kérnem 
 	Tuppence-t, 
 	hogy 
 	hozza 
 	el 
 	a
 	házasságlevelünket is. 
 	– Visszaadtad neki a tisztességét, igaz? – mondta Ada néni. 
 	– Több, mint harminc éve vagyunk házasok – mondta Tommy –, és van egy fiunk meg egy lányunk, akiknek már úgyszintén családjuk van. 
 	– Az a baj – mondta Ada néni ügyesen témát változtatva –, hogy nekem senki nem mond semmit. Persze, ha rendesen tájékoztatnának…
 	Tommy nem vitatkozott. Tuppence ugyanis egyszer komolyan kioktatta: “Ha valaki, aki hatvanöt évesnél idősebb, a szemedre vet valamit, mondta, soha ne vitatkozz az il etővel. Sose próbáld bizonygatni az igazadat. 
 	Kérj azonnal bocsánatot, és mondd azt, hogy az egész a te hibád volt, meg hogy nagyon sajnálod, és hogy soha többé nem teszel ilyet.” 
 	Tommy úgy vélte, hogy minden kétséget kizáróan Ada nénivel is így lehet szót érteni, és tulajdonképpen mindig is így lehetett. 
 	– Nagyon sajnálom, Ada néni – mondta. – Tudod, az ember egyre feledékenyebb lesz, ahogy múlik az idő. Nem mindenki rendelkezik olyan csodálatos memóriával, mint te
 	– tette hozzá szemérmetlenül. 
 	Ada néni önelégülten mosolygott. 
 	– Mondasz valamit – mondta. Sajnálom, ha kissé gorombán 
 	fogadtalak, 
 	de 
 	nem 
 	tűröm, 
 	hogy
 	félrevezessenek. Az ember ezen a helyen sohasem tudhatja. Beengednek hozzám akárkit. Úgy bizony, akárkit. 
 	Ha mindenkiről elhinném, hogy az, aminek mondja magát, a végén még kirabolnának és meggyilkolnának az ágyamban. 
 	– Ó, nem hiszem, hogy ez valószínű – mondta Tommy. 
 	– Az ember sohasem tudhatja – mondta Ada néni. – Hogy miket olvasni az újságban! És miket mesélnek az emberek! Nem mintha elhinnék mindent, amit mondanak nekem. Én aztán résen vagyok! Nem is hinnéd, az egyik nap bejött hozzám egy idegen férfi… soha nem láttam azelőtt. Dr. Wil iamsként mutatkozott be. Azt mondta, dr. 
 	Murry szabadságon van, és: ő helyettesíti. Méghogy helyettesíti! Honnan tudjam én, hogy igaz-e amit mond? 
 	Csak ő ál ította ezt, ennyi az egész. 
 	– És tényleg így volt? 
 	– Nos, ami azt il eti – dörmögte Ada néni kissé bosszúsan
 	–, valóban így volt. De ezt nem tudhattam biztosan. 
 	Egyszerűen beál ított ide. Autóval jött, és volt nála egy kis fekete doboz, amilyet az orvosok hordanak magukkal, hogy vérnyomást mérjenek, meg ilyesmit. Olyan volt; mint az a bűvös doboz, amelyről régen olyan sokat írtak. Ki is? 
 	Joanna Soutcott? 
 	– Nem – válaszolta Tommy. – Azt hiszem, az valami más volt. 
 	– Ó, értem. Nos, szerintem akárki beál íthat egy ilyen helyre, mint ez, és azt mondhatja, hogy ő orvos. A nővérek persze mind tetszelegnének előtte, folyton kuncognának, és azt mondogatnák, hogy igen, doktor, természetesen, doktor, és majdhogynem vigyázzba ál nának előtte. Azok a buta libák! És ha a beteg megesküszik, hogy sohasem látta azt a férfit, csak annyit mondanak, hogy feledékeny, és hogy nem ismeri meg az orvosát. Pedig nem felejtek el egyetlen arcot sem – mondta Ada néni határozottan. –
 	Sohasem. Hogy van Caroline nénikéd? Már jó ideje nem halottam felőle. Találkoztál vele mostanában? 
 	Tommy bocsánatkérően val otta be, hogy Caroline nénikéje tizenöt éve halott. Ada néni ezt a szomorúság legkisebb jele nélkül fogadta. Caroline néni végül is nem a nővére, csupán az unokatestvére volt. 
 	– Úgy tűnik, mindenki elmegy – mondta elégedetten. –
 	Nincs el enál óképességük. Ez az ő bajuk. Gyenge a szívük, szívkoszorúér-trombózis, magas vérnyomás, krónikus hörghurut, ízületi gyul adás és más efféle gyötri őket. 
 	Beteges egy népség! Egymás után nyeldesik a különböző
 	színű tablettákat. Sárga tabletták, rózsaszín tabletták, sőt attól sem lennék meglepve, ha fekete tabletták is lennének. 
 	Fúj! A nagyanyám idejében kénkövet és deákflastromot használtak. Fogadok, hogy az is volt olyan jó, mint akármi. 
 	Ha aközül kel ett választani, hogy vagy meggyógyul az ember, vagy kénköves italt és szirupot itatnak vele, akkor minden alkalommal a gyógyulást választotta. – Elégedetten bólintott. – Nem igazán lehet megbízni az orvosokban, igaz? Orvosi dolgokban legalábbis nem... valami új hóbort miatt… azt suttogják, sok itt a mérgezés. Azért, hogy elegendő szív ál jon a sebészek rendelkezésére, így mondják. Én magam nem hiszem, hogy ez igaz. Miss Packard nem az a fajta nő, aki megengedne ilyesmit. 
 	A földszinten Miss Packard a hal ból nyíló egyik szoba felé indult, modora enyhén mentegetőző volt. 
 	– Igazán sajnálom, Mrs. Beresford, de gondolom, tudja, hogy van ez az idős emberekkel. Szeszélyesek és rossz szokásaik vannak, amelyekhez ragaszkodnak. 
 	– Bizonyára nagyon nehéz lehet egy ilyen helyet irányítani –
 	mondta Tuppence. 
 	– Ő, nem annyira – mondta Miss Packard –, és én meglehetősen élvezem is, tudja. És tulajdonképpen mindegyikükért rajongok. Az ember megszereti azokat, akiket gondoznia kel . Úgy értem, vannak ugyan bogaraik és szeszélyeik, de elég könnyű kezelni őket, ha tudja az ember, hogyan bánjon velük. 
 	Tuppence azt gondolta magában, hogy Miss Packard nagyon is ért az ilyesmihez. 
 	– Tulajdonképpen olyanok, mint a gyerekek – folytatta Miss Packard 
 	elnézően. 
 	– 
 	Csak 
 	a 
 	gyerekek 
 	sokkal
 	logikusabban viselkednek, ami persze néha bonyolultabbá teszi a dolgokat. Ezek az emberek egyáltalán nem logikusak. Azt akarják, hogy azt mondjuk nekik, amit hal ani szeretnének. Akkor aztán egy kis ideig újra boldogok. 
 	Nagyon jó személyzetem van. Türelmes emberek, és jó természetűek, de nem túl eszesek, mert az okos emberek hajlamosak arra, hogy türelmetlenek legyenek. Igen, Miss Donovan, mondja csak, mi történt? 
 	Egy szemüveges, fiatal nő felé fordult, aki futva jött le a lépcsőn. 
 	– Miss Lockett az megint, Miss Packard! Azt mondja, haldoklik, és követeli, hogy azonnal hívjuk az orvost! 
 	– Ó, – mondta Miss Packard anélkül, hogy a hír különösebb hatást tett volna rá –, ezúttal miért haldoklik? 
 	– Azt mondja, tegnap gomba is volt a raguban, és hogy biztosan mérges is volt közte. 
 	– Ezzel a változattal még nem volt dolgunk – jegyezte meg Miss Packard. – Jobb lesz, ha felmegyek, és beszélek vele. Sajnálom, hogy magára kel hagynom, Mrs. 
 	Beresford. Abban a szobában talál néhány újságot és képes magazint. 
 	– Ó, miattam igazán ne aggódjon – mondta Tuppence. 
 	Bement abba a szobába, amelyet Miss Packard mutatott neki. Kel emes helyiség volt, a kertre nézett, az erkélyajtók is arra nyíltak. Egyszerű székek ál tak benne, az asztalokon vázákban virág. Az egyik falon volt egy könyvesszekrény, tele modern regényekkel, útikönyvékkel, és néhány olyan kötettel, 
 	amelyeket 
 	talán 
 	a 
 	“régi 
 	kedvencek”-nek
 	nevezhetnénk; ezeket a lakók többsége valószínűleg szívesen látta viszont. Az egyik asztalon képes újságok feküdtek. 
 	A szobában csak egy valaki tartózkodott. Egy idős, fehér hajú hölgy. Csendesen üldögélt, egyik kezében egy pohár tejet tartott. Amikor észrevette Tuppence-t, barátságosan rámosolygott. 
 	– Jó reggelt! – mondta. – Lakni jött ide vagy csak látogatóba? 
 	– Látogatóba jöttem – mondta Tuppence. – A férjem nagynénje van itt. A párom most éppen fenn van vele. Úgy gondoltuk, két ember egyszerre túl sok neki. 
 	– Ez igazán nagy előrelátásra val – mondta az idős hölgy, és elismerően kortyolt egyet a tejből. – Azon tűnődöm…-
 	Nem, azt hiszem, tévedek. Gondolom, szívesen inna valamit? Talán teát vagy kávét? Hadd csengessek a személyzetnek. Nagyon szolgálatkészek itt. 
 	– Köszönöm, nem kérek – mondta Tuppence. 
 	– Igazán nem. 
 	– Vagy talán egy pohár tejet óhajt? Ma nincs megmérgezve. 
 	
 	– Nem, nem, azt sem. Nem maradunk itt sokáig. 
 	– Nos, ha biztos benne… de nem okozna gondot, tudja. Itt soha semmi nem okoz gondot. Kivéve persze, ha az ember valami lehetetlent kér. 
 	– Merem ál ítani, hogy a férjem nagynénje, akihez látogatóba jöttünk, néha meglehetősen lehetetlen dolgokat kér – mondta Tuppence. – Miss Fanshawe-re gondolok –
 	tette hozzá. 
 	– Ó, Miss Fanshawe – mondta az idős hölgy. 
 	– Ó, igen. 
 	Ügy tűnt, valamit elhal gat, de Tuppence vidáman megjegyezte. 
 	– Azt hiszem, ő amolyan hajthatatlan fajta. Mindig is az volt. 
 	– Ó, valóban. Nekem is volt egy nagynéném, tudja, aki nagyon hasonlított hozzá, különösen, amikor megöregedett. 
 	De mi mindannyian kedveljük Miss Fanshawe-et. Ha akar, nagyon szórakoztató tud lenni. 
 	– Igen, ezt lehetségesnek tartom – mondta Tuppence. 
 	Elgondolkozott. Ada nénit vizsgálgatta ebből az új megvilágításból. 
 	– Nagyon rosszmájú teremtés Miss Fanshawe – mondta az idős hölgy. – Mel esleg a nevem Mrs. Lancaster. 
 	– Beresford vagyok – mondta Tuppence. 
 	– Attól tartok, tudja, hogy az ember időnként határozottan élvez egy kis rosszindulatot. Igazán szórakoztatónak találom a leírásait a többi vendégről, meg amiket róluk mond. 
 	Az 
 	embernek 
 	persze 
 	nem 
 	kel ene 
 	ezt
 	mulatságosnak találnia, de mégis így van. 
 	– Régóta lakik itt? 
 	
 	– Már jó ideje. Igen, lássuk csak, hét éve… vagy inkább nyolc. Igen, igen, bizonyára több is, mint nyolc éve. –
 	Felsóhajtott. – Az ember elveszti a kapcsolatot a külvilággal. És persze az emberekkel is. Az összes rokonom külföldön él. 
 	– Ez igazán szomorú. 
 	– Nem, nem mondhatnám. Sosem érdekeltek túlságosan. 
 	Tulajdonképpen alig ismertem őket. Volt egy csúnya betegségem, és nem volt mel ettem senki, úgyhogy azt gondolták, jobb lesz nekem, ha egy ilyen helyen lakom. Azt hiszem, nagyon szerencsés vagyok, hogy ide kerültem. 
 	Olyan kedvesek és gondoskodóak itt. És a kert is igazán gyönyörű. Nem is szeretnék egyedül élni, mert néha teljesen összezavarodom, tudja. – Megkopogtatta a homlokát. – Itt van a baj! Összekeverem a dolgokat. Nem mindig emlékszem pontosan arra, hogy mi történt velem. 
 	– Sajnálom – mondta Tuppence. – Olyan sok baj gyötri az embereket. 
 	– Néhány betegség nagy fájdalommal jár. Van itt két asszony, akiknek nagyon csúnya ízületi gyul adása van. 
 	Rettentően szenvednek tőle. Úgyhogy, azt hiszem, talán nem is olyan nagy baj, hogy… nos, egy kicsit összezavarodnak bennem a dolgok. Ez legalább nem okoz fájdalmat. 
 	– Azt hiszem, igaza van – mondta Tuppence. Az ajtó kinyílt és egy fehér ruhás lány jött be egy kis tálcával, amin egy kávéskancsó és egy tányér volt két süteménnyel. Tuppence mel ett tette le. 
 	– Miss Packard úgy gondolta, talán szívesen meginna egy csésze kávét – mondta. 
 	– Ó, köszönöm! – mondta Tuppence. 
 	Amikor a lány kiment, Mrs. Lancaster azt mondta:
 	– Ön is láthatja, hogy nagyon figyelmesek, nem igaz? 
 	– Tényleg azok. 
 	Tuppence kávét öntött magának, és lassan kortyolgatni kezdte. A két asszony egy ideig csendben ült. Tuppence megkínálta süteménnyel az idős hölgyet, de az megrázta a fejét:
 	– Köszönöm, nem, kedvesem. Csak így magában szeretem a tejet. 
 	Letette az üres poharat az asztalra, és hátradőlt a székében. Félig lehunyta a szemét. Tuppence úgy vélte, hogy ilyenkor reggel biztosan mindig szunyókál egy kicsit, ezért csendben maradt. Hirtelen azonban Mrs. Lancaster megrázkódott. Szeme kinyílt, odafordult Tuppencehez, és azt mondta:
 	– Látom, hogy a kandal ót nézi. 
 	– Ó, igazán? – mondta Tuppence kissé meglepetten. 
 	– Igen. Azon tűnődtem… – előrehajolt, és kissé lehalkította a hangját. – Mondja csak, az ön gyermeke volt az a szerencsétlen? 
 	Tuppence kissé hátrahőkölt és tétován válaszolt:
 	– Én... nem, igazán nem hinném – mondta. 
 	– Csak eltűnődtem. Azt hittem, miatta jött. Valakinek valamikor jönnie kel . És majd a kandal ót nézi, úgy, mint ön. Ott van, tudja. A kandal ó mögött. 
 	– Ó! – mondta Tuppence. – Ó! Igazán? 
 	– Mindig ugyanabban az időpontban – suttogta Mrs. 
 	
 	Lancaster. – Minden nap ugyanabban az időpontban. – A kandal ópárkányon lévő órára pil antott. Tuppence is odanézett. – Tíz perccel tizenegy után – mondta az idős hölgy. – Igen, minden délelőtt ugyanabban az időpontban. 
 	Mrs. Lancaster nagyot sóhajtott. 
 	– Az emberek nem értették meg... mindent elmondtam nekik… de nem hittek nekem! 
 	Tuppence megkönnyebbült, amikor a következő percben kinyílt az ajtó, és Tommy jött be.. Tuppence felál t. 
 	– Itt vagyok. Mehetünk. – Elindult az ajtó felé, majd visszafordult, és elbúcsúzott az idős hölgytől: –
 	Viszontlátásra, Mrs. Lancaster! 
 	– Hogy boldogultatok? – kérdezte Tommyt, amikor a hal ba értek. 
 	– Miután te kimentél, úgy ment minden, mint a karikacsapás – válaszolta Tommy. 
 	– Úgy tűnik, rossz hatással voltam rá, nem igaz? –
 	ál apította meg Tuppence. – Ez igazán mulatságos. 
 	– Miért? 
 	– Nos, az én koromban – mondta Tuppence –, az én rendezett, 
 	tiszteletreméltó 
 	és 
 	enyhén 
 	unalmas
 	megjelenésemmel igazán hízelgő az a gondolat, hogy végzetes szexuális kisugárzással rendelkező, zül ött nőnek hittek. 
 	– Idióta! – mondta Tommy, és szeretettel belecsípett félesége karjába. – Te kivel cimboráltál? Nagyon kedves, bájos idős hölgynek látszott. 
 	– Valóban az – mondta Tuppence. – Egy drága kis öreg. 
 	De sajnos szenilis. 
 	
 	– Szenilis? 
 	– Igen? Azt hiszi, hogy egy halott gyerek van a kandal ó mögött. Megkérdezte tőlem, hogy az én gyerekem volt-e az a szerencsétlen. 
 	– Ez meglehetősen ijesztően hangzik- – mondta Tommy, –
 	Azt hiszem, van itt néhány ember, aki kissé talán zavarodott, de legtöbbjüknek a korukon kívül nincs más bajuk. Akárhogyan is, kedvesnek találtam azt az idős asszonyt. 
 	– Ő, az is volt – felelte Tuppence. – Kedves és nagyon aranyos. Kíváncsi vagyok, pontosan milyen rögeszméi vannak, és miért. 
 	Miss Packard váratlanul újra megjelent. 
 	– Viszontlátásra, Mrs. Beresford! Remélem, megkínálták egy kis kávéval? 
 	– Ó, igen, köszönöm. 
 	– Nagyon kedves öntől, hogy eljött – mondta Miss Packard. 
 	Aztán Tommyhoz fordulva azt mondta: – Biztos vagyok benne, hogy Miss Fanshawe nagyon élvezte a látogatását. 
 	Sajnálom, hogy durva volt a feleségével. 
 	– Azt hiszem, ez is sok örömet okozott neki – mondta Tuppence. 
 	– Igen, igazad van. Tényleg szeret gorombáskodni. Ehhez sajnos igazán jól ért. Így aztán amikor csak teheti, gyakorolja ezt a tehetségét – mondta Tommy. 
 	– Önök mindketten nagyon megértőek – mondta Miss Packard. 
 	– Az imént az egyik idős hölggyel beszélgettem – mondta Tuppence –, Mrs. Lancasterrel... Ha jól emlékszem, ezt a nevet mondta. 
 	– Ó, igen, Mrs. Lancaster. Mindannyian nagyon kedveljük őt. 
 	– Ö egy kicsit különös, nem találja? 
 	– Igen, furcsa rögeszméi vannak – mondta Miss Packard elnézően. – Sok hozzá hasonló ember van itt, azonban teljesen ártalmatlanok. Mindenfélét kitalálnak, és azt ál ítják, hogy ezek megtörténtek, velük, vagy esetleg más emberekkel. Igyekszünk tudomást sem venni róla. 
 	Egyszerűen csak békén hagyjuk őket. Azt hiszem, tulajdonképpen 
 	egyfajta 
 	fantáziavilágot' 
 	teremtenek
 	maguknak. Valami izgalmasat, vagy valami szomorút és tragikust. Nem számít, milyet. Azt hiszem, így könnyebb nekik. De olyan nincs köztük, akinek üldözési mániája lenne, hála Istennek! 
 	– Nos, túl vagyunk rajta – sóhajtott Tommy, amikor beszál t az autóba. – Most legalább hat hónapig nem kel újra eljönnünk. 
 	Erre azonban nem került sor, mert Ada néni három héttel később meghalt álmában. 
 3. FEJEZET

 	A temetés
 	– A temetések meglehetősen szomorúak, nem igaz? –
 	mondta Tuppence. 
 	Éppen Ada néni temetéséről érkeztek vissza, amelynek egyik velejárója egy hosszú és kel emetlen vonatút volt. A temetést ugyanis egy lincolnshire-i kis vidéki faluban tartották, mivel Ada néni legtöbb hozzátartozóját és felmenőit is ott temették el. 
 	– Miért? Mit vártál egy temetéstől? – kérdezte Tommy megütközve. – Hogy őrült mulatozásban lesz részed? 
 	– Nos, néhány helyen tényleg nagy murit csapnak ilyenkor –
 	mondta Tuppence. – Például az írek, nem igaz? Először siránkoznak és jajveszékelnek, aztán rengeteget isznak, és őrült dáridót csapnak. Igazán jól esne most nekem is egy ital. 
 	Tommy White Ladyt töltött neki. Ezt tartotta leginkább alkalomhoz il őnek. 
 	– így már jobb! – mondta elégedetten Tuppence, amikor felhajtotta az italt. 
 	Levette a fejéről fekete kalapját, és keresztülhajította a szobán, majd gyorsan kibújt fekete kabátjából is. 
 	– Utálom a gyászt! – mondta. – Olyan molyirtó szaga van ezeknek a holmiknak. 
 	– Nem kel továbbra is gyászruhát viselned. Csak a temetés idejére volt rá szükség. 
 	– Ó, persze, tudom. Felmegyek, és magamra húzok valami rikító színű holmit, csakhogy egy kicsit jobb kedvre derüljek. 
 	Tölthetsz nekem még egy kis White Ladyt. 
 	– Nahát, Tuppence, fogalmam sem volt róla, hogy a temetések ilyen jó hangulatba hoznak! 
 	– Amikor azt mondtam, hogy a temetések szomorúak, nem az Ada néni-félékre gondoltam
 	– mondta Tuppence, amikor újra megjelent. Élénk meggypiros színű ruhát viselt, vál ára egy rubinnal és gyémánttal díszített gyík formájú brosst tűzött. 
 	– Úgy értem, azoknak az idős embereknek a temetése szomorú, ahol nincs virág, nincs zokogó-szipogó rokonság. 
 	Az időseké és magányosoké az igazán lehangoló, azoké, akik nem hiányoznak senkinek. 
 	– Gondolom, az én temetésem is majd ez utóbbi kategóriába esik. 
 	– Ebben nagyon tévedsz! – mondta Tuppence. – Különben sem akarok a temetésedre gondolni, mert jobban szeretnék én előbb meghalni. De ha úgy hozná a sors, hogy nekem kel ene eltemetnem téged, az mindenesetre a fájdalom tetőfoka lenne. És persze sok zsebkendőt kel ene magammal vinnem. 
 	– Olyat, amelyiknek fekete szegélye van? 
 	– Nos, erre nem is gondoltam, de jó ötletnek tartóm. 
 	– Tuppence! Egy szót se többet a temetésekről! 
 	– Egyetértek. 
 	– Szegény öreg elment – mondta Tommy. – Békésen, szenvedés nélkül távozott. Úgyhogy hagyjuk is a dolgot ennyiben. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha ezeket gyorsan eltakarítom innen. 
 	Odament az íróasztalhoz és beletúrt a papírokba. 
 	– Hova is tettem Mr. Rockbury levelét? 
 	– Ki az a Mr. Rockbury? Ö, az ügyvédre gondolsz, aki nemrégiben írt neked? 
 	– Igen. Hogy intézzem Ada néni függőben maradt ügyeit. 
 	Úgy tűnik, én vagyok az egyetlen élő rokona. 
 	– Milyen kár, hogy nem volt vagyona, amit rád hagyhatott volna – mondta Tuppence. 
 	
 	– Ha lett volna is, a macskamenhely lakóit boldogította volna – mondta Tuppence. – Az az összeg, amelyet a végrendeletében rájuk hagyott, majdnem az összes megtakarított pénzét kiteszi. Nem túl sok maradt belőle nekem. Nem mintha szükségem lenne rá. 
 	– Ennyire szerette a macskákat? 
 	– Nem tudom. Feltételezem, hogy igen. Sohasem hal ottam, hogy ilyesmit említett volna. Azt hiszem – mondta Tommy elgondolkozva –, elég jól szórakozhatott azon, hogy időnként azt mondta idős barátainak: “Hagytam rád egy kis semmiséget a végrendeletemben, kedvesem” vagy “Azt a brosst, amelyik annyira tetszik neked, rád hagyom.” 
 	Valójában azután senkinek sem hagyott semmit, kivéve persze a macskamenhelyet. 
 	– Fogadok, hogy ebben igen nagy élvezetet talált – mondta Tuppence. – Látom magam előtt, amint ezeket a dolgokat a barátainak mondogatja. Bár nehezen tudom elképzelni, hogy voltak barátai. Szerintem soha nem kedvelte őt igazán senki, gondolom, egy vén ördög volt, nem igaz, Tommy? Érdekes módon azonban nem lehetett haragudni rá. Valószínűleg nem volt más szórakozása. Azt mondod, el kel mennünk Sunny Ridge-be? 
 	– Hol az a másik levél, amelyet Miss Packard-tól kaptam? 
 	0, igen, itt van. Rockburyé mel é teszem. Azt írja, Ada néninek van ott néhány holmija, amelyek most már nyilván valóan az én' tulajdonomat képezik. Magával vitt néhány bútort, tudod, amikor odaköltözött. És persze ott vannak a személyes holmijai is. Ruhák meg ilyesmik. Azt hiszem valakinek át kel nézni ezeket. Én vagyok a végrendelet végrehajtója, úgyhogy valószínűleg ez az én feladatom. 
 	Nem hiszem, hogy van ott bármi is, amire igényt tartanánk, ugye? Kivéve azt a kisasztalt, amelyik mindig is tetszett nekem. Ha jól tudom, az öreg Wil iam bácsikámé volt. 
 	– Nos, azt elhozhatjuk – mondta Tuppence. 
 	– A többit pedig elküldjük árverezésre. 
 	– Neked nem is igazán szükséges odajönnöd – mondta Tommy. 
 	– Ó, nagyon is szeretnék elmenni oda – erősködött Tuppence. 
 	– Igen? Miért? Attól tartok, unalmasnak találnád. 
 	– Ada néni holmijainak átnézését? Nem,, nem hinném. 
 	Mindig is érdekeltek a régi levelek és az antik ékszerek, és szerintem jobb, ha ezeket a dolgokat az ember maga is megnézi, nemcsak egyszerűen árverésre küldi őket vagy idegenekkel nézeti át. Nem, elmegyünk és átvizsgáljuk a nénéd holmijait, és meglátjuk, hogy van-e köztük valami, amit szeretnénk megtartani. 
 	– Kíváncsi vagyok, miért akarsz eljönni velem? Van rá más okod is, nem igaz? 
 	– Te jó ég! – mondta Tuppence. – Rettenetes, ha valakit annyira ismer a házastársa, mint te engem! 
 	– Szóval más oka is van a buzgalmadnak. 
 	– Nem igazán. 
 	– Ugyan már, Tuppence! Nem úgy ismerlek, mint aki imád mások holmija között turkálni. 
 	– Nem is, de azt hiszem, ezúttal ez kötelességem – mondta Tuppence határozottan. – De, valóban, más oka is van annak, hogy újra el akarok menni oda…
 	
 	– Gyerünk! Bökd már ki, mi az! 
 	– Tudod, szeretnék újra találkozni azzal az idős hölggyel! 
 	– Kivel? Azzal, aki azt mondta, hogy egy halott gyerek van a kandal ó mögött? 
 	– Igen – válaszolta Tuppence –, szeretnék újra beszélni vele. Szeretném tudni, mi járt a fejében, amikor azokat a dolgokat mondta. Olyasvalami volt, amire emlékezett, vagy csak képzelődött? Minél többet gondolok rá, annál hihetetlenebbnek tűnik az egész. Vajon csak túl színes a képzelete, vagy esetleg igaz amit a kandal óról és a halott gyerekről mondott? Miért gondolja azt, hogy a halott gyerek az én gyermekem volt? Úgy nézek én ki, mint akinek volt egy halott gyereke? 
 	–„Nem tudom, te hogy képzelsz el valakit, akinek meghalt a gyermeke – mondta Tommy. 
 	– Erre még nem gondoltam. Akárhogyan is, Tuppence, kötelességünk elmenni, és te mel ékesen kibogozhatod ezt a históriát. Tehát ezt megbeszéltük. Máris írunk Miss Packardnak, és egy alkalmas időpontban tiszteletünket tesszük nála. 
 4. FEJEZET

 	Festmény egy házról
 	Tuppence mély lélegzetet vett. 
 	– Itt minden ugyanolyan, mint volt – mondta. Ő és Tommy Sunny Ridge bejárati ajtajánál ál tak. 
 	– Miért ne lenne olyan? – kérdezte Tommy. 
 	
 	– Nem tudom. Csak arra gondoltam, hogy az idő különböző
 	helyeken különböző gyorsasággal telik. Ha visszalátogat az ember valahova, úgy érzi, az idő irtózatos sebességgel haladt, és mindenféle dolog történt ott és minden megváltozott. Itt azonban... Tommy, emlékszel Ostendere? 
 	– Ostendere? Ott voltunk nászúton. Persze, hogy emlékszem. 
 	– És emlékszel arra a táblára? “Vil amosmegál óhely”... 
 	Mennyit nevettünk rajta. 
 	– Szerintem az Knocke-ban volt, nem Ostende-ben. 
 	– Mindegy. Mindenesetre ez is olyan, mint az a vil amosmegál óhely... Időmegál óhely... Semmi sem történt itt. Az idő egyszerűen megál t. Itt minden változatlanul megy tovább. Olyan ez, mint a kísértetek, csak fordítva. 
 	– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Egész nap itt akarsz ál dogálni 
 	és 
 	az 
 	időről 
 	csevegni 
 	ahelyett, 
 	hogy
 	megnyomnád a csengőt? Egy biztos: Ada néni már nincs itt. Ennyiben más ez a hely – válaszolta csípősen Tommy, és becsengetett. 
 	– Ez az egyetlen dolog, amiben más lesz. Az én öreg hölgyem majd megint tejet iszik, és mindenféle kandal ókról fecserészik nekem. Mrs. Valaki ismét lenyel egy gyűszűt vagy egy teáskanalat, az a furcsa kis asszony sipítozva ront ki a szobájából, és a kakaóját fogja követelni, úgy, mint múltkor, Miss Packard pedig méltóságteljesen lejön a lépcsőn és... 
 	Az ajtó kinyílt. Egy fiatal nő bukkant elő mögül műszálas együttesben, és azt kérdezte:
 	– Mr. és Mrs. Beresford? Miss Packard már várja önöket. 
 	
 	A fiatal nő be akarta őket vezetni a nappaliba, de Miss Packard éppen akkor jött le a lépcsőn, és szívélyesen köszöntötte őket. Az alkalomnak megfelelően nem volt olyan élénk, mint általában. Az arca szomorkás volt, s talán kissé gyászos. Miss Packard pontosan tudta, hogy mennyi részvét szükségeltetik az elhunyt hozzátartozóinaik a fogadásakor. 
 	Hetven év a Bibliában megfelelőnek talált élettartam az ember számára, és ebben az intézményben ritkán halálozott el valaki ez alatt a kor alatt. Miss Fanshawe idős hölgy volt, a halála várható volt, és be is következett. 
 	– Igazán hálás, vagyok azért, hogy eljöttek. Már minden átnéznivalót kikészítettem, örülök, hogy ilyen hamar el tudtak jönni, mert ami azt il eti, máris három-négy ember vár arra, hogy üresedés legyen itt, és beköltözhessen. 
 	Biztos vagyok benne, hogy belátással lesznek, és nem gondolják azt, hogy siettetni próbálom önöket. 
 	– Ó, nem, természetesen megértjük a helyzetet – mondta Tommy. 
 	– Mindent megtalálnak abban a szobában, amelyben Miss Fanshawe lakott – közölte Miss Packard. 
 	Miss Packard kinyitotta annak a szobának az ajtaját, amelyben utoljára látták Ada nénit. Az nagyon elhagyatott volt, az ágy le volt takarva, alatta kirajzolódtak az összehajtogatott paplanok és a gondosan elrendezett párnák körvonalai. 
 	– Általában mit szoktak csinálni az emberek az elhunyt ruháival és á többi holmival? 
 	– kérdezte Tuppence. 
 	
 	Miss Packard változatlanul roppant segítőkész volt. 
 	– Megadhatom egy-két társaság nevét, ahol igazan örülnének az ilyen dolgoknak. Miss Fanshawe-nak volt egy elég jó ál apotban lévő szőrmestólája és egy jó minőségű
 	kabátja is, de nem hiszem, hogy önök erre igény tartanának. De talán önök is ismernek olyan jótékonysági egyleteket, amelyeknek átadhatnák ezeket. 
 	Tuppence megrázta a fejét. 
 	– A hölgynek ékszerei is voltak – mondta. Miss Packard. –
 	Biztonságos megőrzés céljából elvittem őket. Most az öltözőasztalka jobb oldali fiókjában találják valamennyit. 
 	Épp az érkezésük előtt tettem oda. 
 	– Nagyon köszönjük, amit tett – mondta Tommy. 
 	Tuppence a kandal ópárkány feletti képét bámulta, egy kis olajfestményt, amely egy fakórózsaszín házat ábrázolt. A ház egy csatorna tőszomszédságában ál t, amelyen egy kis híd ívelt át. A híd alatt egy üres csónak volt kikötve. A távolban két nyárfa ál t. A festmény igazán kel emes látványt nyújtott, mindazonáltal Tommy azon tűnődött, miért bámulja Tuppence olyan elmélyülten. 
 	– Milyen mulatságos – mormogta Tuppence. 
 	Tommy kérdőn nézett rá. Tapasztalatból tudta, hogy azok a dolgok, amelyeket Tuppence mulatságosnak mondott, egyáltalán nem ezzel a szóval voltak jel emezhetők. 
 	– Mire gondolsz, Tuppence? 
 	– Mulatságos. Sohasem vettem észre ezt a képet, amikor korábban itt jártam. Az a különös érzésem támadt, hogy ezt a házat már láttam valahol. Vagy talán láttam egy házat, ami éppen ilyen volt. Furcsa, hogy a házra emlékszem…
 	
 	de arra, hogy mikor és hol láttam, nem. 
 	– Azt hiszem, észrevehetted anélkül, hogy igazából észrevetted volna, hogy észreveszed
 	– mondta Tommy, s közben kissé elszégyel te magát, mert rájött, hogy szavai meglehetősen esetlenek és majdnem olyan zavaróan ismétlődnek, mint a Tuppence által előszeretettel használt “mulatságos” szó. 
 	– Te láttad itt ez a képet, Tommy, amikor legutóbb itt jártunk? 
 	– Nem, de akkor nem is néztem igazán körül a szobában. 
 	– Ó, azt a képet nézik? – kérdezte Miss Padkard. – Nem hiszem, hogy láthatták, amikor a múltkor itt jártak, akkor ugyanis, még nem volt itt, Tulajdonképpen egy másik vendégünké volt, a nagynénjük tőle kapta ajándékba. Miss Fanshawe 
 	egyszer-kétszer 
 	megemlítette, 
 	menynyire
 	szépnek találja, erre az a másik idős hölgy odaajándékozta neki, és ragaszkodott hozzá, hogy elfogadja. 
 	– Ó, értem –- mondta Tuppence. – Akkor persze, hogy nem láthattam itt. De még mindig az a benyomásom, hogy ismerem valahonnan ezt a házat. Te nem így vagy vele, Tommy? 
 	– Nem – – válaszolta Tommy. 
 	– Nos, akkor most magukra hagyom önöket – mondta Miss Packard 
 	élénken. 
 	– 
 	Ha 
 	óhajtják, 
 	bármikor 
 	a
 	rendelkezésükre ál ok. 
 	Mosolyogva bólintott, kiment a szobából, és halkan becsukta maga mögött az ajtót. 
 	– Nem tetszenek nekem ennek a nőnek a fogai – jegyezte meg Tuppence. 
 	
 	– Mi a baj velük? 
 	– Túl sok van belőlük. Vagy túl nagyok… “Hogy jobban bekaphassalak, gyermekem”… mint a Piroskáról szóló mesében. 
 	– Úgy tűnik, ma nagyon különös hangulatban vagy, Tuppence. 
 	– Meglehetősen. Mindig nagyon kedvesnek tartottam Miss Packardot… de ma valahogy olyan baljóslatú volt. Te nem így látod? 
 	– Nem. Rajta, kezdjünk hozzá ahhoz, amiért idejöttünk: nézzük át szegény öreg Ada néni “ingóságait”, ahogy azt az ügyvédek mondják. Ott az az asztal, amelyről beszéltem…
 	Wil iam bácsi asztala. Tetszik neked? 
 	– Remek darab. Az 1810-es évekből való, azt hiszem. Jó, hogy azok az idős emberek, akik idejönnek, magukkal hozhatják néhány holmijukat is. A lószőr, székeket nem akarom, de azt a kicsi kézimunkaasztalt igen. Nagyon jól fog mutatni az ablaknál lévő sarokban, ahol most az az elképesztően ronda ál vány van. 
 	– Rendben – mondta Tommy. – Felírom ezt a kettőt. 
 	– A kandal ó fölötti képet is elvisszük. Nagyon szép kép, és majdnem biztos, hogy láttam már ezt a házat valahol. Most pedig nézzük az ékszereket – tette hozzá Tuppence. 
 	Kihúzta az öltözőasztalka fiókját. Néhány kámea, egy firenzei karkötő és fülbevaló és egy különböző színű
 	kövekkel kirakott gyűrű volt benne. 
 	– Láttam már ilyen gyűrűt – mondta Tuppence. – Igazán szép darab. Olyan régimódi. 
 	Felhúzta az uj ára. 
 	
 	– Azt hiszem, Deborah-nak igazán tetszene – mondta. – És a firenzei együttes is. Nagyon szereti a Viktória-korabeli dolgokat, mint manapság sokan. Most pedig a ruháik következnek. Ez szerintem mindig kissé hátborzongató. Ó, itt van a szőrmestóla! Elég értékes, azt hiszem. Nekem nincs rá szükségem. Azon tűnődöm, van-e itt az otthonban valaki, aki különösen kedves volt Ada nénihez… talán egy jó barát a bentlakók közül… Jobban mondva, a vendégek közül. Úgy veszem észre, vendégeknek hívják itt őket. Ha van ilyen, jó lenne felajánlani neki a stólát. Valódi cobolyprém. Majd megkérdezzük Miss Packardot. Isten veled, Ada néni! 
 	– búcsúzott hangosan Tuppence, fejét az ágy felé fordítva. 
 	– Örülök, hogy a múltkor eljöttünk meglátogatni téged. 
 	Sajnálom, hogy nem tetszettem, de ha neked örömet okozott, hogy gorombáskodtál velem, nem teszek szemrehányást. Valamivel neked is szórakoznod kel ett. 
 	Nem fogunk elfelejteni téged. Mindig eszünkbe jutsz majd, ha Wil iam bácsi íróasztalára nézünk. 
 	Ezután Miss Packard keresésére indultak. Tommy elmagyarázta neki, hogy majd elküldenek az asztalért és kézimunkaasztalkáért; és elvitetik a saját címükre, a helyi árverezőkkel pedig elintézik majd, hogy túladjanak a többi bútoron. Azt pedig, hogy melyik egylet kapja meg a ruhákat, Miss Packardra bíznák, ha nem terhelik meg vele túlságosan. 
 	– Nem tudom, van-e itt valaki, aki esetleg örülne ennek a szőrmestólának – mondta Tuppence. – Nagyon szép darab. Talán valaki szívesen viselné a barátai közül? Vagy talán az egyik nővér, aki Ada néniről gondoskodott? 
 	– Ez nagyon kedves gondolat öntől, Mrs. Beresford, Attól tartok, Miss Fanshawe-nek nem voltak barátai a vendégeink között, de Miss O'Keefe, az egyik nővér tényleg sokat tett érte, különösen kedves és gyengéd volt hozzá, és azt hiszem, nagyon örülne és megtiszteltetésnek érezné, ha neki ajándékoznák. 
 	– Aztán ott van a kandal ó feletti kép – mondta Tuppence. –
 	Szeretném, ha az enyém lehetne, de talán a korábbi tulajdonosa, aki annak idején Ada néninek adta, szeretné visszakapni. Azt hiszem, meg kel ene kérdeznünk, hogy…
 	Miss Packard közbeszólt:
 	– Ó, igazán sajnálom, Mrs. Beresford, de azt hiszem, ezt már nem tehetjük meg. Mrs. Lancaster adta a képet Miss Fanshawe-nek, de ő már nincs itt. 
 	– Nincs itt? – kérdezte Tuppence meglepetten. – Mrs. 
 	Lancaster nincs itt? Az a hölgy, akivel a múltkor találkoztam... Akinek fehér haja volt, és hátra fésülve hordta. Tejet ivott a földszinti nappaliban. Azt mondja, elment? 
 	– Igen. Meglehetősen hirtelen történt. Az egyik rokona, bizonyos Mrs. Johnson egy héttel ezelőtt elvitte. Mrs. 
 	Johnson váratlanul tért vissza Afrikából, ahol az utóbbi négy vagy öt évben élt. Most már a saját otthonában tud gondoskodni Mrs. Lancasterről, mivel ő és a férje házat bérelnek Angliában. Nem hiszem – mondta Miss Packard
 	–, hogy Mrs. Lancaster itt akart hagyni bennünket. Itt mindenkivel nagyon jóban volt, és úgy tűnt, boldog is. 
 	Nagyon bánkódott és csaknem sírva fakadt, amikor el kel ett mennie… de mit tehet az ember? Tulajdonképpen nem volt beleszólása a dolgokba, mert Johnsonék fizették az itt-tartózkodását. Javasoltam, hogy mivel olyan régóta lakott már itt, és olyan jól berendezkedett nálunk, talán tanácsos lenne megengedni neki, hogy maradjon…
 	– Mióta lakott Sunny Ridge-ben Mrs. Lancaster? –
 	kérdezte Tuppence. 
 	– Ó, már majdnem hat éve, azt hiszem. Igen, körülbelül annyi ideje. Így aztán nem csoda, hogy úgy érezte, ez az otthona. 
 	– Igen –mondta Tuppence. – Ezt igazán meg tudom érteni. 
 	– összeráncolta a szemöldökét, és ideges pil antást vetett Tommy felé, aztán elszántan, felvetette a fejét. 
 	– Sajnálom, hogy elment. Amikor legutóbb beszélgettem vele, olyan érzésem volt, hogy már találkoztunk valahol... 
 	Valahogy ismerős volt az arca. Aztán később eszembe jutott, hogy egy régi barátomnál, bizonyos Mrs. 
 	Blenkinsopnál találkoztunk. Arra gondoltam, hogy amikor újból eljövök meglátogatni Ada nénit, megkérdezem tőle, tényleg így van-e. De persze ha visszament a családjához…
 	:– Értem, Mrs. Beresford. Ha a vendégeink közül bárki kapcsolatot tud teremteni néhány régi barátjával vagy valakivel, aki ismerte a rokonaikat, az egy kis színt hoz az életükbe. Nem emlékszem, hogy a szóban forgó hölgy Mrs. 
 	Blenkinsopot említette volna. 
 	– Megkérdezhetem, hogy kik a rokonai, és hogyan került ide? 
 	– Csak nagyon keveset tudok erről mondani. Amint azt már említettem, körülbelül hat évvel ezelőtt. Mrs. Johnsontól leveleket kaptunk, amelyekben az otthonunk felől érdeklődött, aztán maga Mrs. Johnson személyesen is eljött ide, hogy megnézze, mit tudunk nyújtani a vendégeinknek. Azt mondta, egy barátja ajánlotta neki a Sunny Ridge Otthont, majd a feltételek felől tudakozódott és más effélékről. Egy vagy két héttel később egy londoni ügyvédi irodától újabb levelet kaptunk további kérdésekkel, majd végül azt írták, szeretnék, ha felvennénk ide Mrs. 
 	Lancestert, ha üresedésünk lesz. Mrs. Johnson körülbelül egy héten belül elhozná őt ide. Később valóban lett egy helyünk, és Mrs. Lancaster meg is érkezett. Nagyon tetszett neki az otthon, és a szoba is, amelyet felajánlottunk neki. 
 	Mrs. Johnson azt mondta, hogy Mrs. Lancaster szeretné elhozni ide néhány holmiját. Ezzel egyetértettem, mert az emberek általában ragaszkodnak ehhez, és ettől sokkal boldogabbnak érzik magukat. Úgyhogy minden nagyon kielégítően rendeződött el. Mrs. Johnson elmagyarázta, hogy Mrs. Lancaster a férje rokona, nem túl közeli ugyan, de aggódnak miatta, mert ők Afrikába készülnek... 
 	Nigériába, azt hiszem, ahol a férj valamilyen megbízatást kapott, és valószínű, hogy évekig ott lesznek, mielőtt újra visszatérnek Angliába, így aztán nem tudnak otthont biztosítani Mrs. Lancasternek, és biztosak akarnak lenni abban, hogy befogadják egy olyan helyre, ahol boldog lehet. Azok alapján, amit erről a helyről hal ottak, szinte biztosak ebben. Mrs. Lancaster valóban nagyon jól beil eszkedett a mi kis közösségünkbe. 
 	– Értem. 
 	
 	– Itt mindenki nagyon szerette Mrs. Lancastert. A hölgy egy kissé... Nos, ön is tudja, hogy értem, zavart volt. Arra gondolok, hogy elfelejtett és összekevert dolgokat, és néha nem emlékezett nevekre meg címekre. 
 	–- Sok levelet kapott? – kérdezte Tuppence. – úgy értem, külföldről. 
 	– Nos, azt hiszem, Mrs. vagy Mr. Johnson távol étük első
 	évében egyszer vagy kétszer írt Afrikából, de azután nem. 
 	Az emberek, attól tartok, könnyen felejtenek, tudja. 
 	Különösen amikor új országba vagy más környezetbe kerülnek, de nem hiszem, hogy bármikor is nagyon szorosan tartották volna vele a kapcsolatot. Azt hiszem, csak távoli rokonuk volt, felelősséget éreztek iránta, mindössze ennyit jelentett nekik. A pénzügyi dolgok mind az ügyvéden, Mr. Ecclesen keresztül zajlottak, aki egy nagyon tisztes céget képviselt. Valójában volt más dolgunk ezzel a céggel azelőtt is, ismertük őket, és ők is ismertek minket. Mrs. Lancaster barátai és rokonai közül a legtöbben meghaltak, úgyhogy nem kapott túl sok levelet, és alig látogatta meg valaki. Egyszer egy nagyon jó külsejű
 	férfi jött el hozzá látogatóba. Nem hinném, hogy személyesen ismerték egymást korábban; az a férfi Mr. 
 	Johnson barátja volt, és szintén a gyarmatokon szolgált. 
 	Valószínűleg csak azért jött, hogy megbizonyosodjon róla, hogy a hölgy jól van és boldog. 
 	– És aztán – szólt közbe Tuppence – mindenki megfeledkezett róla. 
 	– Attól tartok, igen – mondta Miss Packard. – Szomorú, igaz? De elég gyakran előfordul. Szerencsére a legtöbb vendégünk új barátságokat köt itt. Azzal barátkoznak össze, akivel hasonló az ízlésük vagy közös emlékeik vannak. Azt hiszem legtöbbjük elfelejti múltjának nagy részét. 
 	– Feltételezem – mondta Tommy –hogy itt néhányan egy kicsit… – a megfelelő szót kereste –, egy kicsit… – kezét lassan a homlokához emelte, majd ismét leengedte. 
 	– Ó, tökéletesen értem, mire gondol – mondta Miss Packard. – Elmebetegeket nem veszünk fel, de befogadunk olyanokat, akiket talán határesetéknek neveznék. Úgy értem, olyan embereket, akik talán kissé szenilisek... nem tudnak megfelelően gondoskodni magukról, vagy rögeszméik és kényszerképzeteik vannak. 
 	Néha azt képzelik magukról, hogy történelmi hírességek. 
 	Persze, elég ártalmatlan módon. Lakott már itt két Maria Antoinette, az egyikük folyton valami “Petit Trianon”-t emlegetett, és rengeteg tejet ivott, úgy tűnt, hogy az említett hel yel hozta kapcsolatba. Aztán volt itt egy kedves öreg lélek, aki ragaszkodott ahhoz, hogy őt Madame Curie-nek szólítsuk, és azt ál ította, hogy ő fedezte fel a rádiumot, Nagy érdeklődéssel olvasta az újságokat, különösen az atombombákról vagy a tudományos felfedezésekről szóló cikkeket. Azután mindig elmagyarázta, hogy ő és a férje voltak az elsők, akik ezen a téren kísérleteket folytattak. Az ártalmatlan tévhitek olyan dolgok, amelyek boldoggá teszik az embert, ha öreg. Ezek többnyire nem ál andósulnak. 
 	Nem minden nap képzelik magukat Maria Antoinette-nek vagy Madame Curie-nek. Általában kéthetente egyszer fordul elő. Aztán feltehetőleg ráunnak szerepjátszásra. És persze gyakori az is, hogy nem emlékeznek tisztán, kik is ők valójában. Vagy azt hajtogatják, hogy elfelejtettek valami nagyon fontosat, és bárcsak emlékeznének rá. Csak ilyen ártalmatlan esetek fordulnak elő nálunk. 
 	– Értem – mondta Tuppence. Tétovázott kissé, majd, azt kérdezte: – Mrs. Lancaster arról a kandal óról szokott beszélni, amelyik a nappaliban van, vagy pedig egy másikról? 
 	Miss Packard nagy szemeket meresztett. – Nem értem, mire gondol. 
 	– Mrs. Lancaster mondott nekem valamit, amit nem értettem. 
 	Talán 
 	valamilyen 
 	kel emetlen 
 	élményére
 	emlékeztette a kandal ó, vagy valamilyen ijesztő történetet olvasott róla. 
 	– Lehetséges. 
 	Aztán Tuppence megjegyezte:
 	– Még mindig aggódom a miatt a kép miatt, amelyet Ada néninek adott. 
 	– Szerintem teljesen felesleges emiatt nyugtalankodnia, Mrs. Beresford. Azt hiszem, mostanra már egészen elfelejtette. Nem hinném, hogy különösebben nagyra tartotta. Egyszerűen, csak jól esett neki, hogy Miss Fanshawe megcsodálta, és boldog volt, hogy odaadhatta neki. Biztos vagyok benne, hogy örülne annak is, hogy önhöz került, mert önnek is tetszik. Magam is szép képnek tartom. Nem mintha sokat értenék a festményekhez. 
 	– Elmondom mire gondoltam. Ha ideadná nekem Mrs. 
 	Johnson címét, írnék neki. Csak megkérdezném tőle, hogy rendben van-e, ha megtartom. 
 	
 	– Csak a hotel címét tudom, ahol útközben Londonban megszál tak… azt hiszem, Cleveland-nek hívják. Igen, Cleveland Hotel, George Street, W. 1. Odamentek Mrs. 
 	Lancasterrel négy vagy öt napra, aztán pedig azt hiszem a rokonaikhoz mentek Skóciába. Gondolom, a Cleveland Hotelben majd megadják a pontos címüket. 
 	– Nos, igazán köszönjük. És most következzék Ada néni szőrmestólája. 
 	– Megyek és ideküldöm Miss O'Keefe-et. 
 	Miss Packard kiment a szobából. 
 	– Te és a Mrs. Blenkinsopjaid! – mondta Tommy. 
 	Tuppence elégedettnek látszott:
 	– Az egyik legjobb alakításom volt – mondta. 
 	– Örülök, hogy hasznát tudtam venni... Épp próbáltam kitalálni egy nevet, és hirtelen eszembe jutott Mrs. 
 	Blenkinsop. Jó mulatság volt, nem? 
 	– Régen volt... Számunkra nincs többé háborús kémkedés és el enséges besúgórendszer. 
 	– Nagy kár. Remek szórakozás volt abban a vendégházban lakni és kitalálni magamnak egy új szerepet… Már igazán kezdtem elhinni, hogy én vagyok Mrs. Blenkinsop. 
 	– Szerencséd volt, hogy ép bőrrel megúsztad – mondta Tommy. – És véleményem szerint, túljátszottad a dolgot. 
 	– Nem igaz. Tökéletes voltam a szerepben. Egy kedves, de meglehetősen butácska nőt alakítottam, aki túlságosan el van foglalva a három fiával. 
 	– Épp erre gondolok – mondta Tommy. – Egy fiú is elég lett volna. Három fiúval túlságosan leterhelted magad. 
 	
 	– Nekem olyan valóságosak voltak – mondta Tuppence. –
 	Douglas, Andrew és... Te jó ég, a harmadiknak elfelejtettem a nevét! Pontosan tudom, hogy nézték ki, milyenek voltak, hol ál omásoztak, és rendkívüli nyíltsággal beszéltem a levelekről, amelyeket tőlük kaptam. 
 	– Nos, ennek vége – mondta Tommy. – Ezen a helyen nincs mit kideríteni, úgyhogy felejtsük el Mrs. Blenkinsopot! 
 	Amikor én már meghaltam, és miután il ően meggyászoltál engem, beköltözöl valamelyik idősek otthonába, és azt hiszem, olykor Mrs. Blenkinsopnak fogod képzelni magad. 
 	– Unalmas is lenne folyton csak egyetlen szerepet játszani
 	– mondta Tuppence. 
 	– Mit gondolsz, miért akarnak az idős emberek Maria Antoinette-ek, Madame Curie-k és más effélék lenni? –
 	kérdezte Tommy. 
 	– Úgy gondolom azért, mert unatkoznak. Az ember olykor annyira elunja magát. 
 	– Biztosan te is így tennél, ha nem tudnál járni, vagy esetleg az uj aid túl merevek lennének ahhoz, hogy kötögess. 
 	Kétségbeesetten vágyódnál valamire, ami elszórakoztat, így hát belebújnál egy közismert személyiség bőrébe, hogy megtudd, milyen érzés annak lenni. Ezt tökéletesen meg tudom érteni. 
 	– Ebben biztos vagyok – mondta Tommy. – Isten óvja azt az idősek otthonát, amelynek a lakója leszel! Gondolom, Kleopátrának fogod képzelni magad. 
 	– Nem leszek híres ember – jelentette ki Tuppence. –
 	Inkább lennék például egy konyhalány az Anne of Cleves kastélyból, és mindenféle szaftos pletykákat terjesztenék az uraságról. 
 	Az ajtó kinyílt, és Miss Packard lépett be egy magas, szeplős arcú fiatal nővel az oldalán, aki nővérruhát viselt és vörös haja volt. 
 	– Ő Miss O'Keefe... Mr. és Mrs. Beresford. Szeretnének mondani önnek valamit. Megbocsátanak, ugye? Az egyik betegünk hívatott. 
 	Tuppence a megbeszéltek szerint, elővette Ada néni szőrmestóláját, O'Keefe nővér el volt ragadtatva tőle. 
 	– Ó! Gyönyörű! De túl jó ez nekem. Bizonyára ön is szívesen megtartaná ... 
 	– Nem, igazán nem. Túlságosan alacsony vagyok hozzá! 
 	Épp egy ilyen magas lányra való, mint ön. Ada néni is magas volt. 
 	– Ah! Mrs. Fanshawe csodálatos hölgy volt... Biztosan nagyon szép lány lehetett lány korában. 
 	– Lehetséges – mondta Tuppence kétkedőn. – Bizonyára kész, tortúra volt őt gondozni. 
 	– Igen, valóban az volt. De irigylésre méltó természete volt. 
 	Semmi sem tudta elkedvetleníteni. És ne gondolják, hogy nem volt ki egy kereke. Meg lennének lepve, hogy mennyi mindenre rájött itt. Vágott az esze, mint a borotva. 
 	– Egy kissé talán túl temperamentumos volt…
 	– Igen, valóban. De a siránkozók tudják csak igazán kikészíteni az embert... Az a sok panasz és sóhajtozás! 
 	Miss Fanshawe sohasem volt szomorú. Nagyszerű
 	történeteket mesélt a régi időkről... egyszer egy vidéki házban fel ovagolt a lépcsőn, persze amikor még fiatal volt... legalábbis így mesélte. Igaz ez? 
 	
 	– Nos, én nem feltételezném róla – mondta Tommy. 
 	– Az ember sohasem tudja, mit lehet itt elhinni. Ezek a kedves öregek mindenfélét mesélnék! Aztán meg lépten nyomon bűnözőket ismernek fel… Folyton azt kiabálják, hogy azonnal értesítenünk kel a rendőrséget, mert életveszélyben vagyunk. 
 	– Emlékszem legutóbbi látogatásunkkor valaki arról panaszkodott, hogy megmérgezték
 	– mondta Tuppence. 
 	– Ó! Az csak Mrs. Lockett lehetett. Ez nap mint nap megesik vele. De ő nem rendőrért kiált, hanem orvosért…
 	Annyira odavan az orvosokért. 
 	– Volt itt még valaki ... egy kicsi asszony... aki kakaóért kiabált. 
 	– Biztosan Mrs. Moodyra gondol. Szegény lélek, már nincs közöttünk. 
 	– Úgy érti, elköltözött? 
 	– Nem, trombózisa volt... nagyon váratlanul távozott közülünk. Egyike volt azoknak, akik ragaszkodtak az önök nagynénjéhez… Nem mintha Miss Fanshawe sokszor szakított volna rá időt…
 	– Hal om, hogy Mrs. Lancaster elment. 
 	–Igen, eljöttek érte a rokonai. Szegényke nem akart elmenni. 
 	– Mi az a történet a kandal óról a nappaliban? 
 	– Ah! Rengeteg történetet mesélt… Mindenféle különös dolgokról, amelyek megtörténtek vele, és titkokról, amelyeket csak ő ismert. 
 	– Valamilyen gyerekről beszélt nekem... egy el opott vagy meggyilkolt gyermekről. 
 	– Furcsa dolgokat tudnak kigondolni ezek az öregek. 
 	Szerintem a tévéből veszik az ötleteket. 
 	– Megerőltetőnek találja itt a munkát ezzel a sok idős emberrel? Bizonyára fárasztó lehet. 
 	– Ó, egyáltalán nem. Szeretem az öreg embereket. Ezért is vál altam munkát idősek otthonában. 
 	– Régóta dolgozik itt? 
 	– Másfél éve. – Szünetet tartott. – De a jövő hónapban elmegyek. 
 	– Ó! És miért? 
 	Most először vegyült bizonyos feszélyezettség O'Keefe nővér modorába. 
 	– Nos, tudja, Mrs. Beresford, az embernek időnként szüksége van némi változatosságra. 
 	– De ugyanilyen munkát fog végezni? 
 	– Ó, igen...– A nővér elvette a szőrmestólát. – Még egyszer nagyon köszönöm. Örülök, hogy van valamim, ami Miss Fanshawe-re emlékeztet. Igazán nagyszerű öreg hölgy volt… Manapság nem sok hozzá hasonlóval találkozni. 
 5. FEJEZET

 	Egy idős hölgy eltűnése
 	Ada néni holmijai annak rendje és módja szerint megérkeztek. Az asztalt felál ították és megcsodálták. A kis kézimunkaasztal az ál vány helyére került, amelyet a hal egyik sötét sarkába száműztek. A fakórózsaszín házacskát ábrázoló képet pedig Tuppence a hálószobájába akasztotta a kandal ópárkány fölé, hogy minden reggel kedvére gyönyörködhessen benne, miközben a teáját issza. 
 	Mivel kissé még mindig bántotta a lelkiismeret, írt egy levelet Mrs. Lancesternek, amelyben elmagyarázta, hogyan került a kép az ő tulajdonába. Egyúttal biztosította az idős hölgyet arról, hogy ha szeretné visszakapni a festményt, csak értesítse őt erről. A levelet Mrs. Lancasternek küldte Mrs. Johnson címén: Cleveland Hotel, George Street, London W. 1. 
 	Tuppence hiába várta, a választ. Egy héttel később visszaküldték a levelet, amelyre a “Címzett ismeretlen” 
 	megjegyzést firkálták. 
 	– Milyen bosszantó! – mondta Tuppence. 
 	– Talán csak egy vagy két éjszakát töltöttek ott – találgatott Tommy. 
 	– Lehet, hogy hagytak egy címet a szál odában, ahová utánuk küldhetik a postájukat…
 	–- Ráírtad, hogy “Kérem, továbbítsák!”? 
 	– Igen. Tudom már, mit kel tennem! Felhívom a hotelt és megkérdezem, nincs-e benne a címük a vendégkönyvben. 
 	–- A helyedben én hagynám az egészet – mondta Tommy. 
 	– Miért foglalkozol ennyit vele? Szerintem Mrs. Lancaster azóta már teljesen megfeledkezett a képről. 
 	– Lehet, én mégis megpróbálom elérni. 
 	Tuppence leült a telefon mel é, és kapcsolatba lépett a Cleveland Hotel el. 
 	Néhány 
 	perc 
 	múlva 
 	bement 
 	Tommyhoz 
 	a
 	
 	dolgozószobájába. . 
 	– Meglehetősen furcsának találom a dolgot, Tommy. 
 	Egyáltalán nem is jártak abban a szál odában. Sem Mrs. 
 	Johnson, sem Mrs. Lancaster... Nem volt szobafoglalásuk sem… és nincs semmi nyoma, hogy valamikor is ott laktak volna. 
 	– Talán Miss Packard rosszul adta meg a hotel nevét. 
 	Sietve írta le, aztán lehet, hogy elvesztette és rosszul emlékezett rá. Az ilyesmi, tudod, gyakran előfordul. 
 	– Nem hinném, hogy a Sunny Ridge Otthonban előfordul ilyesmi. Miss Packard roppant gyakorlatias nőszemély. 
 	– Lehet, hogy nem jelentkeztek be előre a szál odába, és mivel minden szoba foglalt volt, máshová mentek. Tudod, hogy milyenek Londonban a szál áslehetőségek. Muszáj tovább akadékoskodnod? 
 	Tuppence sértődötten elvonult. Nem sokkal később újra benyitott Tommyhoz. – Tudom már, mit teszek. Felhívom Miss Packardot, és elkérem az ügyvéd címét. 
 	– Miféle ügyvédét? 
 	– Nem emlékszel, mondott valamit egy ügyvédi irodáról, amelyik Mrs. Lancaster ügyeit intézte, amíg Johnsonék külföldön voltak? 
 	Tommy, aki a beszédén dolgozott, amelyet pár nappal később egy konferencián akart felolvasni, éppen azt mormolta magában: “ ...a megfelelő eljárás nem várt komplikáció esetén….” Hogy írják azt, hogy komplikáció, Tuppence? 
 	– Hal ottad, hogy mit mondtam? 
 	– Igen, nagyon jó ötletnek tartom… nagyszerű... kiváló…
 	
 	tedd azt…
 	Tuppence kiment, becsukta az ajtót, majd visszadugta a fejét és azt mondta:
 	– N-e-h-é-z-s-é-g. 
 	– Az nem lehet… Én egy másik szót kérdeztem. 
 	– Min dolgozol? 
 	– A beszédemen, amit a következő B.Sz.N.E.–ülésen fogok felolvasni. Igazán hagyhatnál dolgozni. 
 	– Bocsánat. 
 	Tuppence kiviharzott a szobából. Tommy pedig végre folytathatta a munkáját. Arca kezdett derűsebbre válni, ahogy gyorsabban haladt az írással, de az ajtó újra kinyílt. 
 	– Megvan! – mondta Tuppence. – Partingdale, Harris, Lockridge és Partingdale, Lincoln Terrace 32, W.C. 2. 
 	Telefon: Hobbora 051386. A cég kulcsszerepet betöltő
 	tagja Mr. Eccles. 
 	– Egy papírlapot csúsztatott oda Tommy könyökéhez. –
 	Most pedig te következel! 
 	– Nem! – mondta Tommy határozottan. 
 	– De igen! Ada néni a te nénikéd volt. 
 	– Hogy jön ide Ada néni? Mrs. Lancaster nem a nagynéném. 
 	– De most ügyvédekről van szó – el enkezett Tuppence. –
 	A férfiak feladata velük tárgyalni. Az ügyvédek ugyanis azt hiszik, hogy a nők buták, és ezért nem is figyelnek rájuk. 
 	– Ez módfelett kényelmes nézőpont – mondta Tommy. 
 	– Ó, Tommy... kérlek, segíts! Te menj telefonálni, én pedig megkeresem a szótárt és megnézem neked, hogy írják azt a szót, amit kérdeztél. 
 	
 	Tommy haragos pil antást vetett rá, de eleget tett felesége óhajának. 
 	Kisvártatva visszajött, és határozottan így szólt:
 	– Ez az ügy mostantól egyszer és mindenkorra le van zárva, Tuppence! 
 	– Beszéltél Mr. Ecclesszel? 
 	– Egész pontosan bizonyos Mr. Wil s-szel beszéltem, aki kétségkívül a Partingford, Lockjaw és Harrison cég mindenese. Tökéletesen informált és igen bőbeszédű volt. 
 	A leveleket a Southern Counties Bank Hammersmith fiókja továbbítja. És itt, kedves Tuppence, a nyomok megszakadnak. A bankok ugyanis nem adnak ki címeket
 	„sem neked, sem más érdeklődőknek. Ezt írja elő a szabályzatuk, és ragaszkodnak a betartásához. Nem árulnak: 
 	el 
 	semmit 
 	sem, 
 	akárcsak 
 	fontoskodó
 	miniszterelnökeink. 
 	– Rendben, akkor a bank gondjaira bízom a levelet. 
 	– Tégy így, de az Isten szerelmére, engem hagyj ki ebből a dologból, vagy sohasem készüök el a beszédemmel! 
 	– Köszönöm, kedvesem – mondta Tuppence. – Nem is tudom, mi lenne velem nélküled. 
 	– Megcsókolta Tommy feje búbját. 
 	– Hízelegni aztán tudsz – jegyezte meg bosszúsan Tommy. 
 	II. A következő csütörtökön este Tommy váratlanul megkérdezte:
 	– Jut eszembe, kaptál valamiféle választ arra a levélre, amelyet a bankon keresztül Mrs. 
 	Johnsonnak küldtél? 
 	– Milyen kedves tőled, hogy érdeklődsz – mondta Tuppence gúnyosan. – Nem, nem kap
 	tam, – Majd elgondolkozva hozzátette: – És nem is hiszem, hogy valaha is kapok. 
 	– Miért? 
 	– Nem is érdekel ez téged igazán – jegyezte meg Tuppence hűvösen./
 	– 
 	Nézd, 
 	Tuppence... 
 	Tudod, 
 	hogy 
 	mostanában
 	meglehetősen elfoglalt vagyok. Ez mind a B.Sz.N.E. miatt van. Csak egyszer van egy évben, hála Istennek. 
 	– Hétfőn kezdődik, ugye? És öt napig tart... 
 	– Csak négy napig. 
 	– Mindannyian odamentek abba a Pszt! Pszt! szigorúan titkos házba, és beszédeket mondtok, mindenféle iratokat olvastok, meg európai és azon túli szuper titkos küldetéssel megbízott fiatalemberek tevékenységét vizsgáljátok felül. 
 	Elfelejtettem, hogy minek is a rövidítése a B.Sz.N.E. Annyi a rövidítés manapság... 
 	– Biztonsági Szervezetek Nemzetközi Egyesülete. 
 	– Csuda hangzatos elnevezés! Mondhatni, nevetséges. 
 	Gondolom, az egész ház tele van
 	poloskákkal, és lehal gatjátok egymás legtitkosabb beszélgetéseit. 
 	–, Nagyon valószínű – mondta Tommy vigyorogva. 
 	– És persze te ezt élvezed. 
 	– Bizonyos szempontból igen. Például sok régi barátommal találkozhatom ott. 
 	– Akik szerintem mostanra már elég szenilisek. Csinál ott valaki valami hasznosat? 
 	
 	– Egek, micsoda kérdés! Lehet, erre egy egyszerű „igen”-
 	nel vagy „nem”-mel válaszolni? 
 	– És vannak ott értelmes emberek is? 
 	– Erre viszont határozott igen a válaszom. Néhányuk igazán kiváló koponya. 
 	– Ott lesz az öreg Josh is? 
 	– Természetesen ő is ott lesz. •– Hogy van, mostanában? 
 	– Csaknem teljesen süket, félig vak, a reumától szinte béna, de meg lennél lepve, hogy
 	még mindig hogy vág az esze. 
 	– Értem – mondta Tuppence. – Bárcsak én is ott lehetnék! 
 	Tommy bocsánatkérően pislogott. 
 	– Gondolom, találsz majd magadnak valami elfoglaltságot, míg én odaleszek. 
 	– Talán igen – mondta Tuppence elgondolkozva. 
 	Férje bizonytalan balsejtelemmel nézett rá. 
 	– Tuppence… mit forgatsz a fejedben? 
 	– Semmit… Csak gondolkodom. 
 	– Miről? 
 	– A Sunny Ridge Otthonról. És egy kedves öreg hölgyről, aki tejet kortyolgatott, és kissé
 	talán bolondosan kandal ókról és halott gyerekekről fecsegett. Kíváncsivá tett, tudod. Akkor azt gondoltam, hogy ha a legközelebbi alkalommal elmegyünk Ada nénit meglátogatni, megpróbálok többet megtudni tőle... De nem volt következő alkalom, mert Ada néni közben meghalt, és mire legközelebb Sunny Ridge-be mentünk, Mrs. Lancaster ... eltűnt! 
 	– Ha jól emlékszem, a rokonai vitték el onnan! Ezt ón nem nevezném eltűnésnek, ez nagyon is természetes dolog. 
 	– De igenis eltűnt, és nem tudtam kinyomozni a címét... 
 	Nem válaszolt a levelemre sem. 
 	Szerintem valaki szánt szándékkal eltüntette. Egyre biztosabb vagyok ebben. 
 	– De... 
 	Tuppence azonban Tommyba fojtotta a szót. 
 	– Ide hal gass, Tommy! Tételezzük fel, hogy valamikor történt egy bűncselekmény… úgy
 	tűnt, sikerült jól leplezni. De tegyük fel, hogy valaki a családból meglátott vagy megtudott
 	valamit … olyasvalaki, aki öreg és folyton fecseg… és akkor hirtelen rájössz, hogy veszélyt
 	jelenthet a számodra. Te mit tennél akkor? 
 	– Arzént a levesébe? – találgatott Tommy vidáman. – Vagy inkább vágjam fejbe? Esetleg
 	lökjem le a lépcsőn? 
 	– Ezek túlságosan drasztikus módszerek. A hirtelen halál túlságosan feltűnő. Egyszerűbb
 	megoldást keresnél… és persze találnál is. Egy szép, tisztességes otthont idős hölgyek számára. El átogatnál oda, Mrs. Johnsonnak vagy Mrs. Robinsonnak adnád ki magad … vagy megbíznál egy gyanútlan személyt az ügyek intézésével. A pénzügyeket egy megbízható ügyvédi irodán keresztül intéznéd. Néhányszor megemlítenéd, hogy idős rokonodnak olykor rögeszméi és ártalmatlan képzelgései vannak ... hisz előfordul ez más idős, hölgyekkel is. Így aztán
 	senki sem tartaná különösnek, ha a hölgy mérgezett tejről fecseg, vagy halott gyerekekről a
 	kandal ó mögött, vagy éppenséggel gyermekrablást emleget, és persze senki sem figyelne oda igazán, hogy mit is mond, legyintenének egyet, mondván, hogy Mrs. X. Y.–nak időnként rögeszméi vannak, és senki nem venne róluk tudomást. 
 	– Kivéve Mrs. Thomas Beresfordot – mondta Tommy. 
 	– Igen – mondta Tuppence. – Én tudomást vettem róluk. 
 	– De miért? 
 	– Nem is tudom – válaszolta Tuppence lassan. – Olyan ez, mint a tündérmesékben. “Balhüvelykem bizsereg, / Gonosz lélek közeleg... Hirtelen megérzés, ennyi az egész. Mindig úgy
 	gondoltam Sunny Ridge-re, mint egy kedélyes, boldog helyre … és akkor hirtelen elgondolkoztam … Többet akartam tudni róla. És most, tessék, szegény öreg Mrs. 
 	Lancaster eltűnt. 
 	Valaki eltüntette. 
 	– Ugyan, miért tették volna? 
 	– Csak arra tudok gondolni, hogy azért, mert egyre veszélyesebb lett... Talán egyre több
 	dologra emlékezett, és aztán kifecsegte. Az is lehet, hogy felismert valakit, vagy őt ismerte
 	fel valaki, vagy olyasvalamit mondtak neki, amiről azonnal új elképzelései támadtak valamiről, ami egyszer valamikor régen történt. Akárhogyan is, szerintem valamilyen oknál fogva
 	veszélyes lett valakinek a számára. 
 	– Nézd, Tuppence, ez az egész úgy csupa valamikből és valakikből ál . Ez az egész csak a
 	te fejedben létezik. Nem tanácsos olyan dolgokba keveredned, amelyek nem tartoznak rád. 
 	– De hiszen szerinted nincs is mibe belekeverednem –
 	mondta Tuppence. – Úgyhogy felesleges aggódnod. 
 	– Hagyd békén Sunny Ridge-et. 
 	– Nincs szándékomban visszamenni Sunny Ridge-be. 
 	Amennyit ott tudnak, már elmondták nekem. Azt hiszem, az az öreg hölgy mindaddig biztonságban volt, amíg ott tartózkodott. 
 	Meg akarom tudni, hogy most hol van ... még idejében meg kel találnom, akárhol is rejtegetik ... még mielőtt valami történnék vele. 
 	– Miért, mi a csuda, történne vele? 
 	– Egyelőre nem akarok erre gondolni. De nyomon vagyok, és most Prudence Beresford
 	felcsap magándetektívnek. Emlékszel, amikor Blumts álnéven nyomoztam? 
 	– Az én voltam – mondta Tommy. – Te Miss Robinson, a személyi titkárnőm voltál. 
 	– Akárhogyan is, ezzel fogom elfoglalni magam, miközben te a nemzetközi kémszervezetedben játszadozol a Pszt! 
 	nevű házban. “Mentsük meg Mrs. Lancastert.” Ez lesz a jelszavam. 
 	– Nyakamat rá, hogy a haja szála sem görbült meg. 
 	– Remélem, így van. Senki nem örülne neki jobban, mint, én. 
 	– És hogyan akarsz hozzákezdeni ? 
 	– Amint már mondtam neked, először is gondolkodnom kel . Talán hirdetést adok fel. 
 	Nem, az nagy hiba lenne. 
 	– Nos, mindenesetre légy óvatos! – intette Tommy a feleségét. 
 	Tuppence azonban válaszra sem méltatta élete párját. 
 	III. 
 	Hétfő reggel Albert lerakta a teát a két ágy közötti asztalra, széthúzta a függönyöket, és ki
 	jelentette, hogy. valószínűleg szép idő lesz, azzal kisietett a hálószobából. 
 	Tuppence nagyot ásított, felült, megdörzsölte a szemét, teát öntött magának egy csészébe, 
 	beletett egy szelet citromot, és megjegyezte, hogy úgy tűnik, jó idő lesz, bár az ember sohasem tudhatja. 
 	Tommy erre a másik oldalára fordult, és mordult egyet. 
 	– Ébresztő! – mondta Tuppence. – Emlékezz csak, hova is kel menned ma! 
 	– Jaj, Istenem! – mondta Tommy. – Tényleg. 
 	Ö is felült, és teát öntött magának. Elismeréssel nézett a kandal ópárkány feletti képre. Meg kel mondanom, Tuppence, hogy az a kép igazán jól mutat ott. 
 	– A nap most besüt az ablakon és remekül megvilágítja. 
 	– Szép, békés táj – mondta Tommy. 
 	– Bárcsak emlékeznék, hol. is láttam azelőtt. 
 	– Nem értem, miért fontos ez. Előbb-utóbb majd csak eszedbe jut. 
 	– Csakhogy én most akarok emlékezni rá. 
 	– Miért? 
 	– Hát nem érted? Ez az egyetlen nyom, amelyen elindulhatok. Az a kép Mrs. Lancasteré
 	volt…
 	– De ez a két dolog nem tartozik össze – mondta Tommy. 
 	– úgy értem, igaz ugyan, hogy a
 	kép valaha Mrs. Lancasteré volt, de lehet, hogy ő vagy valamelyik családtagja egy kiál ításon vette. Az is lehet, hogy ajándékba kapta valakitől. Aztán, mert tetszett neki, magával vitte Sunny Ridge-be. Nincs okunk, feltételezni, hogy szorosabban kötődött volna hozzá. Ha így lenne, nem adta volna Ada néninek. 
 	– – Ez az egyetlen nyom, amely talán elvezet Mrs. 
 	Lancasterhez – mondta Tuppence. 
 	– Mindenesetre szép, békés ház – mondta Tommy. 
 	– Ugyanakkor azt hiszem, az a ház üres. 
 	– Hogy érted azt, hogy üres? 
 	– Nem hinném – mondta Tuppence –, hogy bárki is lakna benne. Nem tudom elképzelni, 
 	hogy egyszer valaki is kijön abból a házból. Senki sem fog átmenni a hídon, és senki sem
 	fogja eloldani azt a csónakot, hogy vízre szál jon vele. 
 	– Az Isten szerelmére, Tuppence! – Tommy rábámult. – Mi van veled? 
 	– Csak elmondtam neked, hogy mi volt a benyomásom, amikor először megláttam ezt a
 	képet – mondta Tuppence. – Azt gondoltam: “Milyen jó lehet egy ilyen házban lakni.” Aztán
 	pedig ezt: “De hiszen senki sem lakik itt, ebben biztos vagyok.” Ez is azt bizonyítja, hogy
 	már láttam valahol. Várjunk csak! Eszembe fog jutni ... 
 	
 	Tommy mereven nézte a feleségét. 
 	– Talán egy ablakból – mondta Tuppence izgatottan. – Egy autó ablakából? Nem, nem, az
 	más szögből lenne. A csatorna mentén haladtam, és megpil antottam egy kis hidat, mel ette egy házat rózsaszín falakkal és két nyárfával... Nem, több fa is volt ott, mint kettő. Igen, sokkal több nyárfa volt ott. 
 	Istenem, Istenem, bárcsak... 
 	– Ó, hagyd már abba, Tuppence! 
 	– Eszembe fog jutni! 
 	– Te jó ég! – Tommy az órájára nézett, – Most már igazán sietnem kel . Te és a te “déja
 	vu” képed! , 
 	Kiugrott az ágyból és elviharzott a fürdőszobába. 
 	Tuppence visszafeküdt, becsukta a szemét, és újból emlékezni próbált. 
 	Tommy éppen a második csésze teáját itta az ebédlőben, amikor Tuppence a győzelemtől
 	kipirultan beviharzott. 
 	– Tudom már! Végre tudom, hogy hol láttam azt a házat. 
 	Egy vasúti kocsi ablakából. 
 	– Mikor? Hol? . 
 	– Azt még nem tudom. Ezen még gondolkoznom kel . De emlékszem, hogy amikor megpil antottam, azt mondtam magamnak: “Egy nap eljövök, és alaposan megnézem ezt a házat. 
 	És aztán megpróbáltam kideríteni a következő ál omás nevét. De tudod, milyen manapság a
 	vasút. A megál óknak csaknem a felét megszüntették, és a következő ál omás, amelyiken keresztülmentünk, teljesen le volt rombolva, fű nőtt a peronon, és nem volt sehol egy tábla vagy
 	ilyesmi. 
 	– Hol az ördögben van az aktatáskám? Albert! Örült keresés vette kezdetét. Tommy lélekszakadva jött vissza elbúcsúzni. Tuppence békésen ült és elgondolkozva szemlélte az egyik főtt tojást. 
 	– Viszlát! – mondta Tommy. – És az Isten szerelmére, Tuppence, ne üsd olyasmibe az orrodat, ami nem tartozik rád! 
 	– Azt hiszem – felelte Tuppence elmélázva –, végigutazom néhány vasútvonalat. Tommy kissé megkönnyebbült. – Igen
 	– mondta bátorítóan –, ez nem is rossz ötlet. Vegyél magadnak egy idényjegyet. Azt hiszem, most van is valamilyen kedvező ajánlat, amivel
 	akár ezer mérföldet is utazhatsz a Brit-szigeteken jutányos áron. Ezt ki kel használnod, Tuppence. Utazz csak el, ahova gondolod. Remélem, ez elszórakoztat addig, míg haza nem jövök. 
 	– Add át üdvözletemet Joshnak! 
 	– Rendben. – Aztán aggódva a feleségére pil antott, és azt mondta:
 	– Bárcsak velem jöhetnél! Ne csinálj semmi butaságot, jó? 
 	– Persze, hogy nem. Légy egészen nyugodt – mondta Tuppence. 
 6. FEJEZET

 	Tuppence kutatóexpedíciója
 	– Jaj, Istenem! – sóhajtott Tuppence. 
 	Megál apította, 
 	hogy 
 	sohasem 
 	érezte 
 	ennél
 	nyomorultabbul magát. Természetesen tudta, hogy hiányozni fog neki Tommy, de fogalma sem volt arról, hogy ennyire. 
 	A házasságuk hosszú ideje alatt alig váltak el hosszabb-rövidebb időközökre. Azelőtt “fiatal kalandorok”-nak nevezték magukat. Számtalan nehézségen és veszélyen mentek keresztül, aztán egybekeltek, született két gyermekük, és amikor úgy tűnt, hogy életük meglehetősen unalmas mederben folyik, kitört a második világháború, és ők csodaszámba menő módon újra belebonyolódtak a brit titkosszolgálat ügyeibe. A kissé liberális gondolkodású párt egy csendes modorú, magas, szikár férfi hívta be, aki Mr. 
 	Carternak nevezte magát, és aki előtt úgy tűnt, mindenki meghajol. Izgalmas kalandokat éltek át újra együtt. Ezt mel esleg nem Mr. Carter tervezte így. Ö egyedül Tommynak adott megbízást, de Tuppence-nek minden leleményességét latba vetve sikerült hal gatóznia. Így aztán, amikor Tommy Mr. Meadorus álnéven megérkezett a tengerparti fogadóba, az első ember, akibe ott belebotlott, egy középkorú nő volt, aki fürgén csattogtatta kötőtűit, és ártatlan szemekkel nézett fel rá. A hölgy, aki Mrs. 
 	Blenkinsopként mutatkozott be, temészetesen Tuppence volt. Ettől kezdve mindig együtt dolgoztak. 
 	Ezt azonban, gondolta magában Tuppence, most nem tehetem meg. Semmiféle trükkel nem juthatott volna be a Pszt-ház szupertitkos üléseire. Öregfiúk, Klubja, „gondolta bosszúsan. Tommy nélkül a lakás üres volt, és az élet halálosan unalmas. – Mi a csudát kezdjek magammal? –
 	morfondírozott Tuppence. 
 	A kérdés azonban pusztán költői volt, mivel Tuppence már megtette az első lépéseket azzal kapcsolatosan, amivel az elkövetkező napokban el akarta magát foglalni. Ebben az esetben kémelhárításról vagy bármi ilyesmiről szó sem volt. 
 	– Prudence Beresford magándetektív vagyok! – mondta Tuppence magában. 
 	Miután gyorsan megebédelt, az ebédlőasztalt vasúti menetrendekkel, útikönyvekkel és térképekkel borította be. 
 	Előásott néhány régi naplót is. 
 	Valamikor az utóbbi három évben (semmiképpen sem régebben, ebben biztos volt) az egyik „hosszabb utazása alkalmával kinézett a vonat ablakán, és észrevette azt a házat. De melyik úton is? 
 	Mint a legtöbben manapság, Beresfordék is főleg autóval közlekedtek. Vasúton csak néhányszor utaztak, ha nagyobb távolságot kel ett megtenniük. 
 	Skóciába természetesen vonattal mentek, amikor már férjnél lévő lányukat, Deborah-t látogatták meg, de az egy éjszakai utazás volt. y Azután Penzance-be, nyaralni szintén vonat vitte őket, de Tuppence már kívülről tudta az utat” 
 	odáig. 
 	Nem, ez ennél sokkal hétköznapibb utazás volt. 
 	Nagy szorgalommal és kitartással Tuppence összeál ított egy részletes, listát valamennyi közelmúltbeli utazásáról. 
 	
 	Úgy gondolta, így talán rátalál arra, amit keres. Gyorsan felírta, amit csak fel tudott, idézni: egy northumberlandi látogatás, két utazás Wales-ben, egy keresztelő, két esküvő, egy vásár. Expedíció néhány kiskutya életének a megmentése érdekében, amiket egy tenyésztő barátja helyett gondozott, aki influenzával ágynak esett. Találkozás egy sivár vidéki vasúti csomóponton, amelynek azonban nem tudott visszaemlékezni a nevére. Tuppence nagyot sóhajtott. úgy .gondolta, mégis csak az lesz a legjobb,.ha Tommy javaslatát fogadja el: vesz valamilyen idényjegyet, és végigutazza a legvalószínűbb vasútvonalakat. 
 	Egy kis jegyzetfüzetbe leírt minden emlékfoszlányt –
 	halványan derengő emlékképeket –, hátha segítségére lesznek.. 
 	Eszébe jutott egy kalap, például. Igen, feltett egy kalapot a csomagtartóra. Tehát volt nála kalap... akkor csakis egy esküvő vagy egy keresztelő jöhet számításba… a kiskutyák biztosan nem. 
 	És aztán még egy emlékfoszlány... levetette a cipőjét, mert fájt a lába. Igen, ez egészen biztos… miközben a házat nézte, kibújt a cipőjéből, mert szorította a lábát. 
 	Tehát akkor biztosan valamilyen társasági esemény volt az, amelyre utazott vagy ahonnan visszatért. Igen, visszafelé kel ett utaznia, persze… hiszen fájt a lába. Akkor biztosan a legszebb cipője volt rajta. Milyen is volt az a kalap? Ez sokat segítene, ha eszébe jutna… talán egy virágos kalap, melyet egy nyári esküvőre vett fel vagy inkább egy téli, meleg-bársonysapka? 
 	Tuppence egészen belefeledkezett a kutatómunkába. 
 	
 	Éppen 
 	különböző 
 	vasútvonalak 
 	menetrendjét
 	tanulmányozta, amikor Albert megkérdezte tőle, mit szeretne vacsorázni, és mit akar rendelni a hentestől és a zöldségestől. 
 	– Azt hiszem, a következő néhány napot nem töltöm itthon
 	– mondta Tuppence. – Úgyhogy semmit sem kel rendelnie. 
 	Végigutazom néhány vasútvonalat. 
 	– Visz magával szendvicseket,- asszonyom? 
 	– Lehetséges. Vegyen sonkát, vagy ilyesmit. 
 	– Tojást és sajtot? Van még egy pástétomkonzerv a kamrában... már régóta ott van, ideje lenne megenni. –
 	Rosszat sejtető ajánlás volt, de Tuppence elfogadta. 
 	– Rendben. Az is jó lesz. 
 	– Óhajtja, hogy ön után küldjem a leveleket? 
 	– Még azt sem tudom, hová megyek – válaszolta Tuppence. 
 	– Értem – mondta Albert. 
 	Albertnek igazán jó természete volt, mert mindig mindent el enkezés nélkül elfogadott. Soha semmit nem kel ett neki megmagyarázni vagy megindokolni. Ezúttal is egyetlen szó nélkül visszavonult, Tuppence pedig tovább kutatott az emlékei közt: amit keresett, az egy társasági esemény volt, amelyen kalapban és ünneplő cipőben vett részt. Sajnos azok, amelyeket felsorolt, különböző vasútvonalakat érintettek: az egyik esküvő a déli országrészben volt, a másik Kelet-Angliában. A keresztelő pedig Bedfordtól északra. 
 	Ha kicsit jobban emlékezne a tájra… A vonat jobb oldalán ült. Mit is látott, mielőtt megpil antotta a csatornát… ? 
 	
 	Erdőt? Egy farmot? Vagy talán egy falut a távolban? 
 	Szemöldökét összeráncolva pil antott fel, mert Albert újra megjelent az ajtóban. 
 	– Nos, Albert, mi az már megint? 
 	– Ha asszonyom holnap egész nap távol lesz …
 	– És valószínűleg holnapután is. 
 	– Akkor kivehetnék egy szabadnapot? 
 	– Igen, természetesen. 
 	– Elizabeth miatt... ugyanis kiütéses lett. Mil y szerint himlős. 
 	– Ó, szegény – sajnálkozott Tuppence. Mil y Albert felesége volt, Elizabeth pedig a legkisebb gyermekük. – Ezért Mil y természetesen azt szeretné, ha otthon lenne. 
 	Albert egy szép kis házban élt egy vagy két utcával arrébb. 
 	– Nem egészen így van. Sokkal nyugodtabb, ha nem vagyok láb alatt, amikor sok a tennivalója. Folyton attól retteg, hogy valami galibát csinálok… A többi gyerekről van szó. Elvihetném őket valahová Mil y útjából. 
 	– Persze. Gondolom mindannyian el vannak különítve. 
 	– Jobb lenne, ha mindnyájan megkapnák, és hamar túl lennének rajta. Charlie már volt bárányhimlős, Jean úgyszintén. Szóval rendben lenne ez így, asszonyom? 
 	Tuppence biztosította arról, hogy igen. 
 	Valami ott kavargott a tudatalattijának mélyén… egy szerencsés megérzés… egy hirtelen felismerés… Himlő! 
 	Igen, himlő. Valami a himlővel kapcsolatban. 
 	De mi köze lehet a csatorna mel etti háznak a himlőhöz? 
 	Hát persze! Anthea! Anthea Tuppence keresztlánya volt, Anthea kislánya, Jane iskolába járt… és éppen valamilyen díjkiosztás 
 	volt, 
 	amikor 
 	Anthea 
 	telefonált 
 	neki…
 	Elpanaszolta, hogy a két kisebb gyereke himlős lett, és senki sincs a házban, akire rábízhatná őket. Jane borzasztóan megbántódna, ha a családból nem lenne ott senki az ünnepségen… Arra gondolt, hogy esetleg Tuppence volna olyan szíves és kisegítené. 
 	Tuppence azt felelte, hogy persze, úgy sincs különösebb dolga, szívesen elmegy az iskolába Jane-ért, elviszi ebédelni, aztán visszakíséri edzésre. Egy úgynevezett iskolavonattal ment érte. 
 	Most már minden az eszébe jutott, még a ruha is, amelyet akkor viselt: a napraforgós nyári kartonruhája volt rajta. 
 	A házat a visszaúton látta. 
 	Odafelé egy magazint lapozgatott, de hazafelé nem volt semmi olvasnivalója, ezért az ablakon nézegetett kifelé egészen addig, míg el nem nyomta az álom. 
 	Amikor felébredt, a vonat éppen egy csatorna mel ett haladt. Ligetes vidéken jártak, helyenként felbukkant egy-egy híd, egy kanyargó dűlőút vagy egy mel ékút... aztán egy távoli farm … falvak nem voltak arrafelé. 
 	A vonat lassítani kezdett, úgy tűnt, minden ok nélkül. Persze lehet, hogy a jelzőlámpa tilosat mutatott. Szaggatottan fékezett egy aprócska hídnál, amely a csatorna felett ívelt át. A csatorna másik oldalán, a vízhez közel egy ház ál t, amelyről Tuppence azonnal úgy gondolta, hogy a legszebbek egyike, amit valaha is látott... Egy csendes, békés ház, amelyet a késő délutáni nap aranyló sugarai világítottak meg. 
 	Embert nem látott körülötte... kutyát vagy más háziál atot sem. Pedig a zöld zsaluk nem voltak bezárva. A házat bizonyára lakják, de akkor, abban a pil anatban üres volt. 
 	Meg kel tudnom mindent arról a házról, gondolta Tuppence. Valamikor vissza kel jönnöm ide, és alaposan meg kel néznem. Mindig is ilyen házban szerettem volna lakni. 
 	A vonat hirtelen nagyot rántott és lassan továbbzötyögött. 
 	– Figyelni fogom a következő ál omás nevét, hogy tudjam, hol van. 
 	Csakhogy hosszú ideig egyetlen ál omást sem látott. Ez akkoriban volt, amikor a kisebb megál ókat megszüntették, sőt le is rombolták, és fű sarjadt az elhagyatott peronokon. 
 	A vonat megál ás nélkül haladt vagy húsz percig, de nem ment el semmi jel egzetes mel ett. 
 	Aztán a szántóföldek túlsó végén, a messzi távolban Tuppence megpil antott egy templomtornyot. Majd egy hatalmas gyár következett, hatalmas kéményekkel, végül ismét a szántóföldek következtek. 
 	Tuppence pedig azt gondolta magában:
 	– Mintha csak álmodtam volna azt a házat. Talán így is volt... Nem hiszem, hogy valaha is elindulok és megkeresem... Túl bonyolult lenne. Igazán nagyon sajnálom. Talán valamikor véletlenül még erre járok. 
 	Később aztán megfeledkezett az egészről, míg csak a festmény fel nem idézte benne ezt a halvány emléket. 
 	És most, hála Albert közreműködésének, a keresés befejeződött. 
 	Vagyis inkább most veszi igazán kezdetét! 
 	Tuppence hamarjában kiválasztott három térképet és egy útikönyvet. 
 	Most már nagyjából tudta, merrefelé kel keresnie a házat. 
 	Egy nagy kereszttel jelölte meg térképen Jane iskoláját és a mel ék-vasútvonalat is, amely a Londonba vezető fő
 	vonalba torkol ott, valamint azt az útszakaszt, amelyet átaludt. 
 	Jókora területet kel átvizsgálnia tehát, mely Medchestertől északra helyezkedett el, Market Basingtől – amely kis város volt ugyan, de meglehetősen fontos vasúti csomópont – délkeletre és Shaleborough-tól nyugatra. 
 	Autóval megy, és már holnap korán reggel útnak indul, határozta el magában. 
 	Felál t, és felment a hálószobába, hogy még egyszer alaposan szemügyre vegye a képet a kandal ópárkány fölött. 
 	Igen, minden kétséget kizáróan ez az a ház, amelyet a vonat ablakából látott, úgy három évvel ezelőtt. Akkor megfogadta magának, hogy valamikor megkeresi ezt a házat... 
 	És az a... valamikor íme eljött... Az a... valamikor holnap lesz! 
 	MÁSODIK KÖNYV HÁZ A CSATORNA
 	PARTJÁN
 7. FEJEZET

 	A barátságos boszorkány
 	
 	A barátságos boszorkány
 	Másnap reggel, mielőtt Tuppence elindult volna, még egy utolsó pil antást vetett a szobája falán lógó képre, nem annyira azért, hogy rögzítse agyában a részleteket, hanem inkább, hogy megjegyezze, az a bizonyos ház miként helyezkedik el a tájban, Ez alkatommal nem egy vonat ablakából látja majd, hanem az országútról, tehát egészen más szögből fogja megpil antani. Lehet, hogy sok ilyen híd és sok hasonló, használaton kívüli csatorna van arra, sőt talán több ház is, amelyik olyan, mint ez, bár ezt Tuppence nemigen hitte. 
 	A képen szerepelt a művész aláírása is, de olvashatatlan volt. Csak annyit lehetett megál apítani, hogy
 	„b” betűvel kezdődik a neve. 
 	Ezután Tuppence el enőrizte a felszerelését. Magával vitt egy menetrendet a hozzá tartozó vasúti térképpel, és néhány katonai térképet is. Egy papírlapra felírta a szóba jöhető helységek nevét: Medchester–Westleigh–Market Basing– Middlesham–Inchwel. Ezek egy háromszög alakú területet zártak be, amelyről elhatározta, hogy tüzetesen átvizsgálja. Bepakolt néhány dolgot egy kis táskába éjszakára, mert úgy gondolta, jó ideig eltart, amíg rábukkan a kérdéses házra. 
 	Medchesterben megál t egy kávéra és egy szendvicsre, majd egy másodrendű úton folytatta útját, amely a sínek mel ett haladt. Erdős vidéken vezetett keresztül, ahol patakok csörgedeztek. 
 	Mint Anglia szerte vidéken mindenütt, itt is rengeteg útjelző
 	
 	tábla volt, olyan helységnevekkel, amilyenekről Tuppence még sohasem hal ott, és amelyekről úgy tűnt, aligha vezetnek a kérdéses helyre. Úgy látszott, Angliának ezen a részén van bizonyos csalafintaság az utak rendszerében. 
 	Az út időnként elkanyarodik a csatornától, és ha az ember reményteljesen továbbhalad, és azt hiszi, hogy oda jut, ahová a csatorna is vitte volna, akkor nagyon téved. Ha például valaki Great Michelden irányába megy, a következő tábla két út közötti választást biztosít: az egyik Pennington Sparrow-ba, a másik Farlingfordba vezet. Ha az ember Farlingfordot választja, tényleg el is jut a nevezett helységbe, de a legközelebbi tábla szinte azonnal határozottan Medchester felé fordítja vissza, úgyhogy a jámbor autós tulajdonképpen ugyanoda jut, ahonnan elindult. Tuppence-nek sem sikerült elevickélnie Great Micheldenbe, és hosszú ideig nem tudta megtalálni azt a csatornát sem, amelyet szem elől tévesztett. Ha lett volna bármiféle elképzelése, melyik falut is keresi, talán könnyebben ment volna a dolog. A csatornákat térkép alapján követni egész egyszerűen zavarba ejtő volt. 
 	Tuppence újra és újra vasúti síneket fedezett fel a környéken, s ez mindig felvil anyozta, hogy aztán reményteljesen haladjon tovább Bees Hil , South Winterton és Farrel St. Edmund felé. Farrel St. Edmundnak volt is valaha vasútál omása, de nemrég lebontották. 
 	– Bárcsak lenne itt egy jó magaviseletű út, amelyik a csatorna 
 	vágy 
 	a 
 	vasút 
 	mel ett 
 	halad! 
 	Annyira
 	megkönnyítené a dolgomat – gondolta Tuppence. 
 	Az idő gyorsan telt, és Tuppence egyre reményvesztettebb lett. Egyszer ugyan talált egy farmot a csatorna mel ett, de az útnak, amely a házhoz vezetett, semmi köze sem volt a csatornához, hanem áthaladt egy dombon, és egy Westpenfold nevű helyre – érkezett, melynek egyetlen nevezetessége egy csonka tornyú templom volt. 
 	Amikor onnan kétségbeesetten azt a kitaposott utat követte, amelyről úgy tűnt, az egyetlen kivezető út Westpenfoldból, és amely Tuppence irányérzéke szerint (ami mindinkább megbízhatatlanná vált) valószínűleg az el enkező irányba vezetett, mint ahova ő menni akart, váratlanul egy olyan helyre érkezett, ahol a dűlőút jobbra és balra ágazott. A kettő között egy útjelző tábla maradványai ál tak, amelyről mindkét- kart letörték. 
 	– No, most merre? – morfondírozott Tuppence. – Ki tudja? 
 	Én aztán nem. 
 	A balra kanyarodást választotta. 
 	Az út tovább kígyózott. Végül nagy kanyarulatot vett, kiszélesedett, és felkúszott egy dombra, majd a fákkal sűrűn benőtt terület után nyílt vidékre érkezett, a dombtetőről pedig meredeken haladt lefelé. Valahonnan a közelből panaszos jajkiáltás hal atszott... 
 	– Úgy hal om, ez egy vonat! – mondta, Tuppence hirtelen támadt reménykedéssel. – Ez tényleg egy vonat –
 	örvendezett, amint lepil antott a völgybe. 
 	Egy teherszál ító gőzös jajveszékelt a gyötrelemtől, – amint alant tovapöfékelt. Tuppence a sínek mel ett egy csatornát látott, mel ette egy ház ál t, a csatorna felett pedig ott volt a kicsi, vöröstéglás híd. Az út most a vasúti sínek alatt vezetett, majd újra emelkedni kezdett és a híd felé tartott. 
 	
 	Tuppence nagyon óvatosan vezetett keresztül a keskeny hídon. És íme, ott ál t előtte a ház, amelynek a felkutatására indult. Tuppence a befelé vezető utat keresve továbbhajtott. 
 	Úgy tűnt, nincs ilyen. Az épületet fal zárta el az úttól. 
 	Tuppence leál ította az autót, és visszasétált a hídra, hogy onnan vegye alaposabban szemügyre a házat. 
 	A magas ablakok legtöbbjét zöld zsaluk borítatták. A ház nagyon csendesnek és üresnek látszott. Békésen ál t a lemenő nap fényében. Semmi sem utalt arra, hogy bárki is lakna benne. Tuppence visszament a kocsihoz, és még egy kicsit tovább hajtott. Tőle jobbra egy közepesen magas fal húzódott, az út bal oldalát pedig sövény szegélyezte, mögötte mezők zöldel tek. 
 	Ekkor egy kovácsoltvas kapuhoz ért. Az út szélén leál ította a kocsit, kiszál t, hogy benézzen a kapun. Egy szép nagy kertet látott, mely nem volt különösebben gondozott, inkább úgy tűnt, mintha valaki meglehetősen sikertelenül próbálkozna a rendben tartásával. 
 	A vaskaputól kis ösvény vezetett a kerten keresztül a házhoz, A bejárati ajtó jel egtelen volt, ugyanakkor robusztus, olyan mint egy hátsó kapu. A ház egészen másként hatott erről az oldalról. Először is nem volt üres. 
 	Emberek lakták. Az ablakok nyitva voltak, a függönyöket meg-meglebbentette a szél. Az ajtó mel ett szemetesvödör ál t. Tuppence látta, hogy a kert végében egy nagydarab, idős férfi ás. Lassan és kitartóan dolgozott. Erről az oldaláról szemlélve a házat korántsem találta olyan varázslatosnak. Innen egy művész sem akarta volna megfesteni. Egyszerűen csak egy ház volt a sok közül, amelyben 
 	emberek 
 	laknak. 
 	Tuppence 
 	eltűnődött. 
 	Tétovázott kissé. Menjen el, és örökre felejtse el ezt a házat? Nem, ezt aligha tudná megtenni, különösen azok után, amiket kiál t. Mennyi is most az idő? Az órájára nézett, de az megál t. Újra bekémlelt a kapun. Éppen akkor nyílt ki a ház ajtaja, és egy nő lépett ki rajta. Egy tejesüveget tett le a földre, és miközben felegyenesedett, a kapu felé pil antott. Meglátta Tuppence-t, és egy pil anatig tétovázott, azután elindult az ösvényen a kapu felé. 
 	– Nicsak – mondta magában Tuppence. – Egy barátságos boszorkány. 
 	A nő körülbelül ötvenéves lehetett. Haja hosszú és zilált volt, bele-bele kapott a szél, és a feje mögé fújta. Tuppence-t halványan egy képre emlékeztette (talán Nevinsontól?), amely egy seprűn lovagló fiatal boszorkányt ábrázolt. Ezért jutott eszébe az a szó, hogy boszorkány. De ez a nő nem volt sem fiatal, sem pedig szép. Középkorú volt, az arca barázdált, 
 	az 
 	öltözéke 
 	rendetlen. 
 	Csúcsos 
 	kalap
 	ékeskedett a fején, az ál a felfelé, az orra pedig lefelé görbült. Ezek alapján lehetett volna baljóslatú is, de nem látszott annak. Éppen el enkezőleg, határtalan jóakarat sugárzott belőle. 
 	– Igen – gondolta Tuppence –, teljesen úgy fest, mint egy boszorkány, de ez egy jóságos boszorkány. Azt hiszem, régen az efféle szerzeteket hívták “fehér boszorkány”-nak. 
 	A nő tétován jött le a kapuhoz, és megszólította Tuppence-t. 
 	A hangja kel emes volt, és enyhe tájszólással beszélt. 
 	– Keres valakit? – kérdezte. 
 	– Elnézést kérek – mondta Tuppence. – Bizonyára nagyon il etlennek tartja, hogy így betörtem a kertjükbe, de ezt a házat csodáltam. 
 	– Szeretne bejönni, és szétnézni a kertben? – kérdezte a barátságos boszorkány. 
 	– Hát, köszönöm. De nem akarom zavarni. 
 	– Ó, cseppet sem zavar. Semmi dolgom sincs. Gyönyörű
 	időnk van ma délután, nem igaz? 
 	– De igen – mondta Tuppence. 
 	– Azt gondoltam, talán eltévedt – mondta a jóságos boszorkány – Olykor előfordul az ilyesmi. 
 	– Tudja, amikor jöttem lefelé a dombon, a híd másik oldalán, arra gondoltam, hogy ez egy igazán szép ház –
 	mondta Tuppence. 
 	– Valóban ez a legszebb oldala – mondta a nő. – Néha művészek jönnek ide, és vázlatot készítenek róla, régebben legalábbis így volt…
 	– Igen – mondta Tuppence –ezt nagyon is elképzelhetőnek tartom, Nemrégiben láttam egy képet… valamelyik kiál ításon – tette hozzá sietve. – Egy ehhez hasonló házat ábrázolt. Talán éppen ezt. 
 	– Ó, lehetséges. Tudja igazán mulatságosnak találom ezt a dolgot a festőkkel. Eljönnek ide, mindenfelé festegetnek a környéken. Aztán újabbak jönnek, egyre többen és többen lesznek. Amikor aztán az évenkénti helyi kiál ítást megrendezik, úgy tűnik, mindegyik ugyanazt a helyet választotta. Nem tudom miért. Tudja, vagy egy rét patakkal, vagy egy hatalmas tölgyfa, vagy egy csoport pitypang a témájuk, esetleg a normann kori templom ugyanabból a szögből, öt vagy hat kép készül ugyanarról a dologról. A legtöbbjük elég szörnyű, azt hiszem. Nem mintha én sokat értenék a művészetekhez. Kérem, jöj ön be. 
 	– Nagyon kedves – mondta Tuppence. A kert is egész csinos – tette hozzá. 
 	– Ó, inkább csak tűrhető. Van egy kis virágoskertünk, zöldségesünk meg ilyesmi. De a férjem most már nem tud annyit dolgozni, mint régen, nekem pedig nem jut mindenre időm. 
 	– Egyszer már láttam ezt a házat a vonatból – mondta Tuppence. – A vonat lassított, és amikor megpil antottam, azon tűnődtem, látom-e még valaha. Ennek már jó ideje. 
 	– És most, amikor lefelé jött a dombon az autójával, hirtelen szembe találta magát vele
 	– mondta a nő. Furcsa, hogy ilyen dolgok előfordulnak, nem igaz? 
 	Hála Istennek, ezzel a nővel kivételesen könnyű beszédbe elegyedni, gondolta Tuppence. Az embernek nem kel kitalálnia semmit, és egyáltalán nem kel magyarázkodnia. 
 	Majdhogynem azt mondhatja, ami éppen az eszébe jut. 
 	– Szeretne bejönni a házba? – kérdezte a barátságos boszorkány. – Látom, hogy érdekli. Meglehetősen régi épület. Késő György-kori vagy valami ilyesmi, legalábbis azt mondják. Azóta többször kibővítették. Persze csak a fele ház a miénk. 
 	– Ó, értem – mondta Tuppence. – Ketté van osztva, igaz? 
 	– Igen. Ez tulajdonképpen a hátsó traktus – mondta az asszony. – A másik oldal az eleje, amelyet a hídról látott. 
 	Mulatságos 
 	módja 
 	ez 
 	egy 
 	ház 
 	kettéosztásának, 
 	mondhatom. Azt gondolom, a másik módon könnyebb lenne kettéválasztani egy épületet. Úgy értem, jobb és baloldalra. Nem az elejére és a hátuljára. 
 	– Régóta laknak itt? – kérdezte Tuppence. 
 	– Három éve. Amikor a férjem nyugdíjba ment, arra vágytunk, hogy valahol vidéken éljünk, ahol csendben meghúzhatjuk magunkat. Valami olcsó helyet akartunk. Ezt nem adták drágán, mert nagyon elhagyatott. Nincs a közelben se falu, se más település. 
 	– A távolban láttam egy templomtornyot. 
 	– Az Sutton Chancel or. Két és fél mérföldre van innen. Mi is az egyházközséghez tartozunk természetesen, de a faluig egyetlen házat sem találni errefelé. És a falu is nagyon kicsi. Iszik egy csésze teát? – kérdezte a jóságos boszorkány. – Épp az imént tettem fel a teavizet, aztán kinéztem az ablakon és megláttam önt. – Mindkét kezét a szájához emelte, és nagyot kiáltott: – Amos! Amos! 
 	A robusztus férfi a távolban felé fordította s fejét. 
 	– Tíz perc múlva kész a tea – kiabálta. 
 	A férfi a kezével intett, hogy megértette. Az asszony megfordult, kinyitotta az 'ajtót, és betessékelte Tuppence-t a házba. 
 	– A nevem Perry – mondta barátságos hangon. – Alice Perry. 
 	– Az enyém Beresford – mondta Tuppence. – Mrs. 
 	Beresford. 
 	– Jöj ön be, Mrs. Beresford, és nézzen körül nálunk. 
 	Tuppence egy pil anatra megtorpant. Azt gondolta magában:
 	– Most úgy érzem magam, mint Jancsi és Juliska. A boszorkány behív a házába. Lehet, hogy ez egy mézeskalács ház… Annak kel lennie! 
 	Aztán újra Alice Perryre nézett, és azt gondolta, ez mégsem Jancsi és Juliska mézeskalács házának a boszorkánya. Csak egy egyszerű, hétköznapi asszony. 
 	Nem, mégsem teljesen közönséges. Van benne valami meglehetősen furcsa, heves barátságosság. Lehet, hogy bűbájosságokat is ismer, gondolta Tuppence, de biztos vagyok benne, hogy azok csak jó varázslatok lehetnek. Egy kicsit lehajtotta a fejét, amint átlépte a boszorkány házának küszöbét. 
 	Belül meglehetősen sötét volt. Mrs. Perry a szűk folyosón, majd a konyhán át a szalonba vezette. Semmi különös nem volt a házban. Tuppence szerint a fő épületrészhez emelt toldás a késő viktoriánus időkben készülhetett. 
 	– Foglaljon helyet, máris hozom a teát – mondta Mrs. Perry. 
 	– Hadd segítsek! 
 	– Ó, hagyja csak! Már mindent odakészítettem a tálcára. 
 	A 
 	konyhából 
 	sípoló 
 	hang 
 	hal atszott. A 
 	teafőző
 	nyilvánvalóan béketűrésének határára ért. Mrs. Perry kiment, majd néhány perc múlva tálcával a kezében tért vissza, rajta egy tányéron lángos, egy üveg dzsem és három csésze. 
 	– Gondolom, kissé csalódott, most, hogy már belülről is látta a házat. – Velős megjegyzés volt, ugyanakkor nagyon közel járt, az igazsághoz. 
 	– Ó, nem – mondta Tuppence. 
 	– Nos, az ön helyében én az lennék. Mert egy cseppet sem il enek össze, igaz? Úgy értem, a ház eleje és hátulja. De ez a rész egész kényelmes. Nincs ugyan benne sok szoba, és nem is túl világos, ami persze az árában is megmutatkozott. 
 	– Ki osztotta ketté a házat, és miért? 
 	– Ez jó néhány évvel ezelőtt történt, azt hiszem. 
 	Feltételezem, hogy akárkié is volt, túl nagynak és kényelmetlennek találta. Biztosan csak egy hétvégi házat akart magának vagy valami effélét. Úgyhogy megtartotta a jobb szobákat, az étkezőt, a nappalit, egy kis dolgozószobát, néhány hálószobát és az emeleti fürdőszobát. Egy konyhát is kialakítottak itt. Aztán felhúzták a falat, és az épület másik részét kiadták. Persze előbb egy kicsit rendbe hozták az egészet. 
 	– Ki lakik a másik részben? Gondolom, csak hétvégenként jön ide. 
 	– Most senki sem lakik ott – mondta Mrs. Perry. – Vegyen még lángost, kedves. 
 	– Köszönöm – mondta Tuppence, 
 	– Legalábbis az utóbbi két évben senki sem jött ide. Azt sem tudom megmondani, most kinek a tulajdonában, van. 
 	– És amikor ideköltöztek? 
 	– Régen egy fiatal hölgy járt ide, egy színésznő. Legalábbis ezt beszélték róla, valójában nem ismertük közelebbről. 
 	Csak ritkán láttuk. Általában szombatonként késő este jött ide, az előadás után, gondolom, és vasárnap esténként már el is ment, 
 	– Elég rejtélyes hölgynek tűnik – mondta Tuppence bátorítóan. 
 	– Tudja, én is épp ilyennek találtam. Régen mindenféle történeteket találtam ki róla. Néha azt gondoltam, olyan, mint Greta Garbo, ő is mindig sötét szemüvegben és szemébe húzott kalappal járkált. Te jó ég, a kalap még mindig a fejemen van! 
 	Levette boszorkányos fejfedőjét és felnevetett. 
 	– Egy előadáshoz kel , amelyet a parókián tartunk Sutton Chancelorban – mondta. – Tündérmese gyerekeknek. Én leszek benne a boszorkány – magyarázta lelkesen. 
 	– Ó – mondta Tuppence, aztán gyorsan hozzátette. –
 	Biztosan pompás mulatság lesz. 
 	– Igen – mondta Mrs. Perry. – Épp jó vagyok boszorkánynak, ugye? – Nevetett és megérintette az ál át. 
 	– Tudja, jó hozzá az arcom. Remélem nem fognak az emberek emiatt roszszat gondolni rólam. Félek, azt fogják hinni, az ördöggel cimborálok. 
 	– Nem hiszem, hogy ezt gondolnák önről – mondta Tuppence. – Biztos vagyok benne, hogy jóságos boszorkány lesz. 
 	– Nos, örülök, hogy így gondolja – mondta Mrs. Perry. –
 	Amint már mondtam, egy színésznő lakott itt… már nem emlékszem pontosan, hogy hívták... azt hiszem, Miss Marchmentnak, de lehet, hogy másképp ... szóval nem is hinné, milyen dolgokat találtam ki róla. Tulajdonképpen alig láttam és csak pár szót beszéltem vele. Néha úgy gondolom, egyszerűen csak borzasztóan félénk és ideges volt. Riporterek jöttek ide utána, de soha nem fogadta őket. 
 	Máskor meg – most biztosan bolondnak néz majd –
 	meglehetősen baljóslatú dolgokat gondoltam felőle. Tudja, amiatt, hogy annyira félt, hogy felismerik. Lehet, hogy nem is volt színésznő. Talán valami bűnöző. Néha olyan izgalmas csak úgy kitalálni dolgokat. Különösen, ha... nos, alig találkozik az ember valakivel. 
 	– Mindig egyedül jött ide? 
 	– Ebben nem vagyok olyan biztos. Persze ezek a válaszfalak, tudja, amelyeket a ház kettéosztásakor emeltek, meglehetősen vékonyak, és néha az ember meghal egyet s mást. Azt hiszem, időnként magával hozott valakit a hétvégére. – Bólintott. – Egy férfit. Lehet, hogy ezért is kerestek egy olyan csöndes helyet, mint ez. 
 	– Talán egy házasembert – találgatta Tuppence. 
 	– Igen, az könnyen meglehet – mondta Mrs. Perry. 
 	– Talán a férje volt az il ető. Azért választotta ezt az eldugott házat, mert meg akarta ölni a nőt és miután végzett vele, a kertben temette el. 
 	– Ejha! – mondta Mrs. Perry. – önnek aztán igazán élénk a fantáziája! Erre sohasem gondoltam. 
 	– Feltételezem, volt valaki, aki mindent tudott róla – mondta Tuppence. – Talán az ingatlanközvetítő. Ilyesvalaki. 
 	– Ó, szerintem is – mondta Mrs. Perry. – De jobban szeretem nem tudni az ilyesmit, ha érti, mire gondolok. 
 	– Ó, igen – helyeselt Tuppence –, ezt igazán meg tudom érteni. 
 	– Ennek a háznak, tudja, különös atmoszférája van. Az az érzésem, hogy itt bármi megtörténhetett. 
 	– Nem volt senki, aki takarítani jött volna ide vagy ilyesmi? 
 	– Errefelé nehéz ilyen embert szerezni. Egy lélek sem lakik a közelben. 
 	Kinyílt az ajtó. A férfi, aki a kertben ásott, jött be a házba. 
 	
 	Kezet mosott a konyhában, aztán belépett a nappaliba. 
 	– A férjem – mondta Mrs. Perry – Amos, látogatónk van. 
 	Mrs. Beresford. 
 	– Üdvözlöm! – mondta Tuppence. , 
 	Amos Perry magas, cammogó járású ember volt. Nagyobb és erősebb, mint Tuppence gondolta. Bár nehézkesen és lassan mozgott, izmos felépítésű ember volt. 
 	– Örülök, hogy megismerhettem, Mrs. Beresford – mondta. 
 	Mosolygott és a hangja barátságos volt, de Tuppence egy röpke pil anatra eltűnődött, hogy Mr. Perry vajon épelméjű-
 	e. Volt valami csodálkozó együgyűség a szemében, és Tuppence azt is fontolóra vette, hogy Mrs. Perry talán azért, akart ilyen isten háta mögötti helyen élni, hogy elrejtse a férjét az emberek kíváncsiskodó tekintete elől. 
 	– Valósággal rajong a kertért – mondta Mrs. Perry a férjéről. 
 	Miután 
 	Mr. 
 	Perry 
 	leült 
 	közéjük, 
 	a 
 	beszélgetés
 	elsekélyesedett. Mrs. Perry vitte a szót, de a viselkedése megváltozott. Ideges lett, és különösen nagy figyelmet szentelt a férjének. Bátorítja őt, gondolta Tuppence, egészen úgy, ahogyan egy anya biztat egy szerény képességű fiút, hogy az legjobb színben tűnjék fel a vendég előtt, és igyekezzen. megfelelni az elvárásoknak. 
 	Amikor Tuppence megitta a teáját, felál t és azt mondta:
 	– Most már mennem kel . Nagyon köszönöm a vendéglátást, Mrs. Perry. 
 	– Látnia kel a kertet, mielőtt elmegy. – Mr. Perry felál t, hogy kikísérje Tuppence-t. – Jöj ön, majd én megmutatom. 
 	Kimentek a házból, és Mr. Perry ahhoz a távoli sarokhoz vezette Tuppence-t, ahol az imént ásott. 
 	– Szépek ezek a virágok, nem? – kérdezte. – Van itt néhány régi fajta rózsa… Például ezek itt, a piros-fehér csíkosak. 
 	– “Commandant Bearepaire” – mondta Tuppence. 
 	– Errefelé “York és Lancaster” a neve – mondta Perry. – A rózsák háborújából. Jó il atuk van, igaz? 
 	– Csodás. 
 	– Jobb, mint azoké a divatos, modern hibrideké. 
 	Bizonyos szempontból a kert meglehetősen szánalmas volt. A gyomnövényeket nem irtották ki megfelelően, a virágok ugyan gondosan, de szakszerűtlenül voltak felkötve. 
 	– Gyönyörű élénk színűk van – mondta Mr. Perry. –
 	Szeretem az élénk színeket. A vendégeink mindig elgyönyörködnek a kertünkben. Örülök, hogy eljött hozzánk, Mrs. Beresford. 
 	– Én is nagyon élveztem a társaságukat – mondta Tuppence. – A kertjüket is és a házukat is igazán nagyon szépnek találom. 
 	– Látnia kel ene a másik oldalát is. 
 	– Bérelhető vagy eladó? A felesége azt mondja, most senki, sem lakik benne. 
 	– Nem tudunk róla. Senki sem lakik ott, nincs bedeszkázva sem, és soha senki sem jön, hogy megnézze, milyen ál apotban van. 
 	– Azt hiszem, nagyszerű lehet egy ilyen szép házban élni. 
 	– Házat akar venni? 
 	– Igen – válaszolta gyorsan Tuppence. – Ami azt il eti, valamilyen kel emes helyet keresünk vidéken, amikorra a férjem nyugdíjba megy. Ez valószínűleg jövőre lesz, de időben szét akarunk nézni. 
 	– Itt minden csendes, persze csak ha szeretik a csendet. 
 	– Megkérdezem a helyi ingatlanközvetítőket – mondta Tuppence. – Önök is így jutottak a házhoz? 
 	– Az újságban láttuk a hirdetést. Aztán elmentünk az ingatlanközvetítőbe. 
 	– Sutton Chancel orba? Az a legközelebbi falu ugye? 
 	– Nem. Az ügynökségek Market Basingben vannak. Mi a Russel és Thompson céggel tárgyaltunk. Keresse fel őket, és érdeklődjön nálunk. 
 	– Igen – mondta Tuppence –, feltétlenül elmegyek. Milyen messze van innen Market Basing? 
 	– Sutton Chancel or kétmérföldnyire van, és onnan még hét Market Basing. Sutton Chancel ortól rendes út vezet, míg errefelé csak dűlő-utak vannak. 
 	– Értem – mondta Tuppence. – Nos, viszontlátásra, Mr. 
 	Perry! Nagyon köszönöm, hogy megmutatta a kertjét! 
 	– Várjon csak egy kicsit! – szóit utána a férfi. Odalépett Tuppence-hez, megragadta kabátjának a hajtókáját és egy rózsát tűzött a gomblyukába. – Így ni! – mondta. – Tessék. 
 	Igazán nagyon szép. 
 	Egy pil anatra Tuppence-t félelem fogta el. Ez a hatalmas, medvejárású ember megijesztette. Mr. Perry letekintett rá és mosolygott. Meglehetősen vad mosolya van, vélekedett Tuppence. 
 	– Jól ál önnek – mondta újra. – Igazán csinos. 
 	Tuppence azt gondolta:
 	– Örülök, hogy már nem vagyok fiatal lányka... Ha az lennék, aligha engedném, hogy virágot tűzzön rám. – Újra elköszönt, és otthagyta a férfit. Bement a házba. Az asszony 
 	a 
 	konyhában 
 	mosogatott. 
 	Tuppence
 	automatikusan a kezébe vett egy konyharuhát, és törülgetni kezdett. 
 	– Nagyon köszönöm a vendéglátást – mondta –, önnek is és a férjének is. Igazán nagyon kedvesek voltak hozzám…
 	Te jóságos ég! Mi ez? 
 	A konyha fala mögül, ahol valamikor egy régimódi tűzhely ál hatott, hangos sikoltás, vij ogás és kaparászás hal atszott. 
 	– Biztosan egy csóka – mondta Mrs. Perry. A szomszéd ház kéményén eshetett be. Az évnek ebben az időszakában ez gyakran előfordul. A múlt héten a mi kéményünkön is bezuhant egy. Tudja, kéménybe rakják a fészküket. 
 	– Micsoda? Berepült egy madár a másik házba? 
 	– Igen, onnan hal atszik. 
 	A gyötrődő madár vij ogó, síró hangja újra megütötte a fülüket. Mrs. Perry azt mondta:
 	– Sajnos nincs kinek szólni abban az üres házban. Pedig ki kel ene söpörtetni a kéményeket. 
 	A vij ogó, kaparászó hangok csak nem akart megszűnni. 
 	– Szegény madár – mondta Tuppence. 
 	– Egyetértek. Nem lesz képes arra, hogy újra felrepüljön. 
 	–Úgy érti, ott pusztul? 
 	– Ó, igen. Amint már mondtam, a mi kéményünkön is beesett egy. Vagyis kettő. Az egyik még csak fióka volt. 
 	Nem lett semmi baja, kiengedtük és elrepült. A másikon már nem tudtunk segíteni. 
 	A kétségbeesett csipogás csak nem akart megszűnni. 
 	– Ó – mondta Tuppence –, bárcsak bemehetnénk oda valahogy! 
 	Mr. Perry jött be a konyhába. 
 	– Valami baj van? – kérdezte, miközben egyikükről a másikukra pil antott. 
 	– Egy madár van a szomszédban, Amos. A nappali kéményén eshetett be. Halod? 
 	– Biztosan a csókafészekből pottyant ki. 
 	– Bárcsak bemehetnénk oda! – mondta Mrs. Perry. 
 	– Á, semmit sem tehetsz. Ha az esést ép bőrrel megússzák is, halálra rémülnek. 
 	– Akkor megbüdösödnek. 
 	– Itt nem lesz büdös. Éppenséggel bemehetünk oda, ha nagyon akarod. Túlérzékeny vagy, mint minden nő. 
 	– Hogyan? Talán nyitva van az egyik ablak? 
 	– Az ajtón keresztül is be tudunk oda menni. 
 	– Melyik ajtón? 
 	– Itt van hátul az udvarban. 
 	Kiment és átbal agott a ház másik végébe, ahol kinyitott egy kis ajtót. Egy konyhaszerűségbe jutottak, ahonnan egy újabb ajtó nyílt, amelyik s másik lakásba vezetett. A konyhaajtó mel ett hatnyolc rozsdás kulcs lógott egy szögön. 
 	– Ez nyitja – mutatott rá az egyikre Mr. Perry. 
 	Levette a kulcsot, és a zárba il esztette. Jó ideig tartó próbálkozás után a kulcs végre nyikorogva elfordult a zárban. 
 	
 	– Egyszer már jártam bent – mondta –, amikor vízcsobogást hal ottam innen. Valaki elfelejtette elzárni a csapot. 
 	Bement, a két nő pedig követte. Az ajtó egy kis szobába vezetett, ahol egy polcon különféle vázák sorakoztak egymás mel ett. Volt ott egy csap is. 
 	– Gondolom, ez volt a virágszoba – mondta. – Régen itt ál ították össze a csokrokat. Látja? Sok vázát itt hagytak. 
 	Nyílt egy ajtó a virágszobából kifelé is. Ez még csak be sem volt zárva. Kinyitották és egy folyosóra jutottak. Olyan ez, gondolta Tuppence, mintha egy másik világba lépnének. Egy kicsit távolabb megpil antottak egy ajtót, félig nyitva volt, és rémült madárhangok hal atszottak mögüle. Perry meglökte az ajtót, és valamennyien bementek. 
 	Az ablakot zsalu fedte. Az egyik meglazult kissé és fény szűrődött be rajta. Benn félhomály volt, a padlót egy jócskán megfakult, de még mindig gyönyörű szőnyeg borította, mély zsályazöld színű. Az egyik falnál, egy könyvespolc ál t, de asztal vagy szék nem volt a szobában. 
 	Semmi kétség, a bútorokat elvitték, de a függönyt és a szőnyeget otthagyták. 
 	Mrs. Perry odament á kandal óhoz. Egy vergődő madár feküdt a rostélyon és panaszos hangokat hal atott. Mrs. 
 	Perry lehajolt hozzá, felvette, majd odaszólt a férjének. 
 	– Nyisd ki az ablakot, Amos. 
 	A férfi felfelé húzta a tolóablakot. Az csikorogva mozdult meg. Mrs. Perry kihajolt az ablakon, és elengedte a csókát. 
 	A madár a pázsitra pottyant, és ügyetlenül szökdécselt néhányat. 
 	– Jobb lenne végezni vele – jegyezte meg Perry. –
 	Biztosan megsérült. 
 	– Hagyjuk egy kicsit – mondta a felesége. – A madarak nagyon gyorsan összeszedik magukat. Igazából a rémület az, ami így megbénítja őket. 
 	Néhány 
 	pil anattal 
 	később 
 	a 
 	madár 
 	vij ogva, 
 	szárnycsattogtatva elrepült. 
 	– Csak remélni tudom – mondta Alice Perry –, hogy nem esik be megint ezen a kéményen. Különösek ezek a madarak. Nem tudják, mi a jó nekik. Folyton bepottyannak ebbe a szobába, és aztán sehogy sem tudnák kikeveredni innen. 
 	– Ó! Micsoda rendetlenség van itt! – álmélkodott. 
 	Mindannyian a kandal ót nézték. A kéményből egy adag korom, mindenféle törmelék és jókora tégladarabok estek le valamikor. Nyilvánvalóan már jó ideje nem volt karbantartva. 
 	– Valakinek ide kel ene jönni lakni – mondta Mrs. Perry, miközben körbenézett a szobában. 
 	– Bizony, valakinek gondjaiba kel ene vennie-– értett egyet vele Tuppence. 
 	– Talán meg kéne néznie egy építésznek, de mindenképpen csinálni kel ene vele valamit, különben hamarosan összeomlik az egész ház. 
 	– Az emeleti szobákba valószínűleg víz jut be a tetőn keresztül. Igen, nézze csak a menynyezetet! Ott, ni! Már ide is átszivárgott. 
 	– Ó, milyen kár! Igazán gyönyörű ez a szoba, igaz? –
 	
 	mondta Tuppence. – Így pusztulni hagyni egy házat... ! 
 	Ő és Mrs. Perry elismerően néztek körül. A házat 1790-ben építették, és az akkori épületek minden méltósága benne volt. Eredetileg fűzfalevélminta díszítette a már jócskán elszíneződött tapétát. 
 	– Meglehetősen romos ál apotban van – jegyezte meg Mr. 
 	Perry. 
 	Tuppence megpiszkálta a kandal óban lévő törmeléket. 
 	– Fel kel ene söpörni – sopánkodott Mrs. Perry. 
 	– Ugyan miért törődsz vele? Nem a tiéd ez a ház! –
 	ripakodott rá a férje. 
 	Tuppence félretologatta a téglákat a lábával. 
 	– Fúj! – mondta hangot adva utálatának. 
 	Két döglött madár feküdt á kandal óban. Valószínűleg már jó ideje elpusztultak. 
 	– Abból a fészekből valók, amelyik jó néhány héttel ezelőtt esett le. Csoda, hogy csak enynyire büdös – mondta Mr. 
 	Perry. 
 	– Hát ez meg mi? – kérdezte Tuppence. 
 	A lábával piszkálgatott valamit, amit félig már betemetett a törmelék. Aztán lehajolt és felvette. 
 	– Nehogy megérintse azt a döglött madarat! –
 	figyelmeztette Mrs. Perry. 
 	– Ez nem madár – mondta Tuppence. – Valami más is van ott. Nahát, ezt igazán nem gondoltam volna… – tette hozzá. 
 	– Ez egy baba. Egy gyereknek a babája. 
 	A baba elég lehangoló ál apotban volt. A ruhája csupa rongy, a feje a vál ára lógott. Az egyik szeme hiányzott. 
 	Tuppence felvette a játékszert. 
 	
 	– Azon tűnődöm – mondta, hogy honnan kerülhetett ide ez a baba. Igazán különös. 
 8. FEJEZET

 Sutton Chancellor

 	Tuppence maga mögött hagyta a csatorna menti házat. 
 	Lassan végighajtott azon a keskeny, kanyargós úton, amely meggyőződése szerint a legközelebbi faluba, Sutton Chancel orba vezetett. Az út elhagyatott volt. Házakat sehol sem lehetett látni, csak kapukat, amelyektől sáros nyomok vezettek kifelé a földekre.– Alig volt forgalom az úton. 
 	Útközben csak egy traktorral és egy teherautóval találkozott, 
 	amely 
 	utóbbi 
 	egy 
 	hatalmas, 
 	természetel enesnek ható kenyér képével hirdette, hogy mit szál ít. Az a templomtorony, amelyet a távolban észrevett, előbb eltűnt, majd újra felbukkant, mégpedig a közvetlen közelében, miután az út hirtelen és élesen elkanyarodott. 
 	Tuppence a kilométerórára pil antott, és megál apította, hogy kétmérföldnyi utat tett meg a csatorna menti háztól. 
 	Sutton Chancel ornak szép régi temploma volt, amelyet jókora udvar vett körül. Bejárata előtt egy magányos tiszafa ál t. 
 	Tuppence kiszál t az autóból, bement a kapun, majd néhány percig a templomot és a körülötte lévő kertet vizsgálgatta. Aztán odament a normann kori, félköríves templomajtóhoz, és lenyomta a nehéz kilincset. Az ajtó nem volt bezárva. Tuppence bement. 
 	
 	A templom belseje nem volt szép. Az épület kétségkívül régen épült, de a viktoriánus időkben lelkesen bemeszelték és kipucolták. A szurokfenyőkből készült padok és az élénk kék és piros üvegablakok megfosztották attól az antik bájtól, amely valaha a sajátja lehetett. Egy középkorú, tweedkosztümöt 
 	viselő 
 	nő 
 	szorgoskodott 
 	odabent. 
 	Virágokat rendezgetett el rézvázákban a szószék körül. Az oltárt már feldíszítette. Átható pil antással mérte végig a betolakodót. Tuppence végigsétált a templom egyik fala mentén és az emléktáblákat nézegette a falon. Úgy tűnt, a korai időkből bizonyos Warrender család képviseltette magát a legnagyobb, létszámban. Mindannyian Sutton Chancel or egyházközségből valók voltak. Warrender kapitány, Warrender őrnagy, valamint Sarah Elisabeth Warrender, George Warrender hőn szeretett felesége. Egy újabb tábla Julia Starke-nak, Philip Starke feleségének a haláláról tudósított, akik szintén Sutton Chancel or egyházközségéhez tartoztak. Úgy tűnt, a Warrenderek mostanra kihaltak. Egyik felirat sem volt különösebben sokatmondó 
 	vagy 
 	érdekes. 
 	Tuppence 
 	kiment 
 	a
 	templomból, és kívülről is körbejárta az épületet. A külseje sokkal szebb, mint a belseje, gondolta Tuppence. „Korai időszak, dekadencia”, mondta Tuppence magában, ahogy felelevenítette 
 	az 
 	egyházi 
 	építészetből 
 	ismerős
 	kifejezéseiket. Különösebben nem rajongott a korai időszakért. 
 	Jókora templom volt, és Tuppence úgy gondolta, hogy Sutton Chancel or valaha fontosabb szerepet tölthetett be a vidék életében, mint most. Otthagyta az autót, ahol volt, és besétált a faluba, melynek mindössze egy boltja, egy postahivatala volt, és körülbelül egy tucat kicsinyke házból ál t. Egy-kettőt közülük nádfedél borított, de a többi meglehetősen egyszerű és mondhatni csúnya volt. A falu végén hat bérház ál t öntudatosan. Az egyik ajtón egy réztáblán ez ál t: Arthur Thomas, kéményseprő mester háza. 
 	Tuppence 
 	eltűnődött, 
 	hogy 
 	vajon 
 	mekkora 
 	a
 	valószínűsége 
 	annak, 
 	hogy 
 	egy 
 	felelősségteljes
 	ingatlanközvetítő iroda felvál alja a csatorna mel etti házat, amelynek nyilvánvalóan alapos felújításra lenne szüksége. 
 	Milyen butaság volt tőlem, gondolta, hogy nem kérdeztem meg a ház nevét. 
 	Lassan visszasétált az autójához, közben megál t, hogy közelebbről is szemügyre vegye a templomkertet. Tetszett neki. Nagyon kevés újabb sírhant volt benne. A sírkövek többsége Viktória korabeli temetések emlékét őrizte, sőt annál is korábbiakat, a feliratok jórészt olvashatatlanok voltak a zuzmók és az eltelt idő miatt. A régi sírkövek igazán szépek voltak. Néhány közülük ál ó kőlap volt, angyalkákkal a tetején és koszorúkkal körülvéve. Tuppence körbesétált és a feliratokat olvasgatta. Itt is Warrenderre bukkant. Mary Warrender, 47 éves; Alice Warrender, 33
 	éves; John Warrender ezredes, megölték Afganisztánban. 
 	Számos Warrender halt meg itt. Eltűnődött, vajon élnek-e még közülük. Úgy tűnt, egy idő után felhagytak azzal a szokással, hogy ide temetkezzenek. 1843 utáni sírkövet nem talált. Amint megkerülte a nagy tiszafát, egy idős papot pil antott meg a templom mögött, aki egy régi sírkő
 	
 	fölé hajolt. Tuppence közeledtére felegyenesedett' és megfordult. 
 	– Jó napot! – üdvözölte kedvesen a pap. 
 	– Jó napot! – mondta Tuppence, majd hozzátette. – A templomot mustrálgattam. 
 	– A Viktória korabeli felújítás teljesen tönkre tette – mondta az egyházfi. Kel emes hangja volt, és kedves mosolya. 
 	Körülbelül hetvenévésnek látszott, de Tuppence gyanította, hogy annyira még nem haladt előre a korban, bár biztosan erősen gyötri a reumája, és meglehetősen bizonytalanul ál t a lábán. 
 	– Bővében voltak a pénznek Viktória idejében –
 	folytatta szomorúan a lelkész. – És túl sok volt akkoriban a vasműves is. Istenfélő emberek voltak, de sajnos nem volt semmi művészi érzékük. És persze ízlésük sem. Látta a keleti ablakot? – kérdezte és közben megrázkódott kissé. 
 	– Igen – mondta Tuppence. – Szörnyűséges. 
 	– Ebben teljesen egyetértek önnél. Én vagyok a falu lelkésze – tette hozzá meglehetősen feleslegesen. 
 	– Gondoltam, hogy ön az – mondta Tuppence udvariasan. 
 	– Régóta él itt? – kérdezte. 
 	– Tíz éve, kedvesem – mondta. – Szép egyházközség. 
 	Kedves emberek laknak errefelé. Nagyon boldog vagyok itt. Bár nem mondhatnám, hogy túlságosan kedvelik a prédikációimat
 	– tette hozzá szomorúan. – Minden tőlem telhetőt megteszek, de persze nem tudok úgy tenni, mintha igazán modern lennék. Üljön csak le – mondta vendégszeretőn, és egy közeli sírkő felé intett a kezével. 
 	
 	Tuppence leült rá, és a lelkész is helyet foglalt egy közeli sírkövön. 
 	– Nem tudok sokáig ál ni – mondta bocsánatkérően. 
 	Majd hozzátette: – Tehetek valamit önért? 
 	– Nos, tulajdonképpen csak erre jártam – válaszolta Tuppence. – Gondoltam, ha már itt vagyok, megnézem a templomot. Meglehetősen kimerítő ezeken a dűlőutakon vezetni. 
 	– Igen, igen. Nagyon nehéz tájékozódni errefelé. Sok jelzőtábla el van törve, és a hivatal nem javíttatja meg őket. 
 	– Aztán hozzátette: – Azok, akik ezeken a dűlőutakon járnak, rendszerint nem akarnak sehová se eljutni. Az autósok nemigen térnek le a főutakról. Rettenetes, Különösen az új autópálya. Legalábbis én így gondolom. Az a kibírhatatlan zaj, az a nagy sebesség, aztán meg az a vakmerő vezetés. De hát ne is figyeljen rám. Zsémbes vénember vagyok én már. Sohasem találná ki, mit csinálok itt – folytatta. 
 	– Láttam, hogy a sírköveket vizsgálgatta – mondta: Tuppence. – Talán vandalizmusról van szó? Tinédzserek letörtek belőlük darabokat? 
 	– Nem. Az embernek persze tényleg eszébe juthat ilyesmi manapság amiatt a sok összetört telefonfülke miatt meg a többi túlkapás miatt, amit ezek a fiatal csibészek csinálnak. 
 	Szegény gyerekek, gondolom, nem tudnak jobbat kitalálni. 
 	Nem találnák semmi szórakoztatóbbat, mint hogy törnek és zúznak. Szomorú? Nagyon szomorú. Nem – mondta –, itt nem történt ilyesmi. Errefelé igazán rendesek a srácok. 
 	Csak egy gyerek sírját keresem. 
 	
 	Tuppence fészkelődni kezdett a sírkövön. 
 	– Egy gyerek sírját? – kérdezte. 
 	– Igen. Valaki írt nekem. Bizonyos Waters őrnagy megkérdezte, hogy lehetséges-e, hogy itt van eltemetve egy azonos nevű gyermek. Megnéztem a parókia nyilvántartásában természetesen, de nem bukkantam ilyen névre. Aztán kijöttem ide, hogy megnézzem a sírokat. Arra gondoltam, tudja, hogy valaki talán rossz nevet jegyzett be, vagy valamilyen tévedés történt. 
 	– Mi volt a keresztneve? – kérdezte Tuppence. 
 	– Az őrnagy nem tudta megmondani. Talán Júlia, az anyja után. 
 	– Milyen idős volt az a gyerek? 
 	– Ebben szintén nem volt biztos… Az egész dolog meglehetősen homályos. Szerintem az a férfi eltévesztette a falu nevét. Nem emlékszem hogy egyetlen Waters is lakott volna itt, de még csak nem is hal ottam róluk. 
 	– És mi a helyzet a Warrenderekkel? – kérdezte Tuppence, mert eszébe jutottak a nevek a templomban. – A templom tele van az ő tábláikkal, és itt kinn is sok sírkövön rajta van a nevük. 
 	– Ó, mostanra az a család már kihalt. Szép birtokuk volt, egy régi, XIV. századi rendház. Leégett… De annak már majdnem száz éve, úgyhogy feltételezem, azok a Warrenderek, akik megmaradtak, elmentek innen, és nem jöttek vissza. A régi helyén új házat építtetett egy gazdag viktoriánus, egy Starke nevű ember. Nagyon csúnya az a ház, de azt mondják, kényelmes. Fürdőszoba is van benne, nem is egy, tudja, meg mindenféle efféle. Gondolom, az ilyesmi tényleg számít. 
 	– Nagyon különösnek tűnik – mondta Tuppence –, hogy valaki egy gyerek sírja felől érdeklődik. Valamilyen rokona talán az őrnagynak? 
 	– Az apja – felelte a lelkész. – Úgy képzelem, az egyike a háborús tragédiáknak. Amíg a férj külföldön szolgált, a fiatal feleség beleszeretett egy másik férfiba. A házasságból gyerek is született, akit azonban az apa sohasem látott. 
 	Mostanra már felnőtt lenne, gondolom, ha élne. Ez húsz vagy annál is több éve történhetett. 
 	– Nem túl régen volt ez ahhoz, hogy most kezdje keresni? 
 	– Úgy látszik, csak mostanában tudta meg, hogy volt egy gyereke is. Bizonyára véletlenül jutott a tudomására. Elég különös történet. 
 	–Miből gondolta, hogy a gyerek itt van eltemetve? 
 	– Úgy veszem ki az őrnagy leveléből, hogy valaki azt mondta neki, a felesége Sutton Chancel orban élt a háború alatt. Az ilyesmi gyakran előfordul, tudja. Az ember találkozik valakivel, egy baráttal vagy egy ismerőssel, akit már évek óta nem látott, és néha különös dolgokat tud meg tőle a múltjáról. Amiről máshogyan nem értesült volna. A feleség most már biztosan nem itt él. Ilyen nevű ember nem lakott itt, legalábbis amióta én itt vagyok, nem. És a környéken sem, amennyire én tudom. Persze lehet, hogy az anya más nevet vett fel. Azt hiszem, az apa ügyvédeket és magánnyomozókat fogadott fel a gyermek felkutatására. 
 	Erőfeszítése végül nyilván eredménnyel jár majd. De ehhez idő kel …
 	– Az ön gyermeke volt az a szerencsétlen? – mormolta Tuppence. 
 	– Mit mond, kedves? 
 	– Semmi – mondta Tuppence. – Valaki kérdezett egyszer tőlem valamit. “Az ön gyermeke volt az a szerencsétlen?” 
 	Elég meglepő dolog ilyet hal ani. De nem hiszem, hogy az az idős hölgy, aki ezt kérdezte, tudta, hogy miről beszél. 
 	– Velem is gyakran megesik az ilyesmi. Csak úgy mondok valamit, és nem igazán figyelek oda. Rendkívül bosszantó tud lenni. 
 	– Gondolom, ön jóformán mindent tud azokról az emberekről, akik itt élnek – mondta Tuppence. 
 	– Nos, igen. De nincsenek is sokan. Miért kérdezi? Tudni szeretne valakiről valamit? 
 	– Azon tűnődtem, lakott-e itt valaha egy bizonyos Mrs. 
 	Lancaster. 
 	– Lancaster? Nem, nem emlékszem ilyen névre. 
 	– Aztán meg van itt egy ház... Ma meglehetősen céltalanul autózgattam … nem különösebben számított, merre megyek, csak kanyarogtam a dűlőutakon…
 	– Tudom. Errefelé nagyon szép. És meglehetősen ritka példányokat lehet itt találni. Úgy értem, botanikailag. A sövények tövében például. Soha senki nem szed itt virágot a sövénynél. Errefelé nemigen járnak turisták vagy más effélék. Igen, párszor már jómagam is szép ritka példányokra bukkantam. Dusty Cranesbel például…
 	– Mint említettem, van errefelé egy ház, a csatornánál –
 	mondta Tuppence igyekezvén elhárítani a botanika mel ékvágányára való elkalandozást. – Egy hidacska közelében. 
 	Körülbelül 
 	két 
 	mérföldre 
 	innen. Azon
 	
 	gondolkoztam, mi lehet a neve. 
 	– Lássuk csak. Csatorna… kis híd ível át rajta. Nos, számos ilyen ház van. Például a Merricot-farm. 
 	– Nem farm volt, 
 	– Á, akkor gondolom Perryék háza volt... Amos és Alice Perryé. 
 	– Úgy van –- mondta Tuppence. 
 	– Meglepő külsejű nő, igaz? Mindig érdekesnek találom. 
 	Nagyon különös, középkori arca van. Biztosan önnek is ez jutott az eszébe, amikor meglátta. A boszorkányt fogja játszani 
 	abban 
 	a 
 	darabban, 
 	amelyet 
 	előadunk. 
 	Meglehetősen hasonlít egy boszorkányhoz, nem? 
 	– Igen – mondta Tuppence. – Olyan akár egy jóságos boszorkány. 
 	– Ahogy mondja, kedvesem. Tökéletesen igaza van. Igen, egy jóságos boszorkány. 
 	– A férje azonban ... 
 	– Igen, szegény fickó – mondta a lelkész. – Nem teljesen compos mentis… de ártalmatlan. 
 	– Perryék nagyon kedvesek voltak hozzám. Meghívtak egy csésze teára – mondta Tuppence. – Szerettem volna –
 	megtudni annak a háznak a nevét. Elfelejtettem megkérdezni őket. Ők csak az egyik szárnyat lakják, igaz? 
 	– Igen, igen. Régen az volt a konyhai traktus. Azt hiszem, ők Waterside-nak hívják, de tudomásom szerint az eredeti neve Watermead volt. Szerintem ez szebb név. 
 	– Kinek a tulajdonában van a ház másik fele? 
 	– Nos, eredetileg az egész ház a Bradley családhoz tartozott. De ennek már jó néhány éve. Igen, harminc vagy negyven éve is van már annak, azt hiszem. Aztán eladták, majd újra gazdát cserélt, aztán üresen ál t hosszú ideig. 
 	Amikor én idejöttem, csak amolyan hétvégi háznak használták. Valami színésznő... Miss Margrowe, azt hiszem. Nem járt itt sokszor. Csak időnként látogatott ide. 
 	Én nem ismertem személyesen. Egyszer sem jött el a templomba. Néha láttam messziről. Gyönyörű teremtés volt. 
 	Rendkívüli szépség. 
 	– Most tulajdonképpen kié az a ház? – tette fel újra a kérdést Tuppence. 
 	– Fogalmam sincs. Lehetséges, hogy még mindig az övé. 
 	Perryék csak bérlők ott. 
 	– Felismertem a házat, tudja ,– mondta Tuppence. –
 	Rögtön, ahogy megláttam. Ugyanis van róla egy képem. 
 	– Ó, igazán? Bizonyára Boscombe festette, vagy inkább Boscobe-nek hívták... már nem emlékszem. Cornwal i ember volt, viszonylag jól ismert művész, azt hiszem. Úgy gondolom, már meghalt. Igen, régebben elég gyakran jött ide. Ezen a vidéken sokfelé rajzolgatott. Néhány olajfestményt is festett, köztük nagyon szép tájképeket is. 
 	– Ezt a bizonyos képet – mondta Tuppence – egy idős nagynéném kapta ajándékba,, aki körülbelül egy hónapja halt meg. Mrs. Lancaster adta neki. Ezért kérdeztem, hogy ismeri-e ezt a nevet. 
 	A lelkész azonban újra megrázta a fejét. 
 	– Lancaster? Lancaster. Nem, nem jut eszembe senki, ó! 
 	Tudom már, hogy kit kel megkérdeznie! A kedves Miss Bligh. Miss Bligh nagyon aktív. Mindent tud az egyházközségről, ő intéz itt mindent. A nőegyletét, a cserkészetet… mindent, őt kérdezze. 
 	A lelkész sóhajtott egyet. Úgy tűnt, aggasztja Miss Bligh aktivitása. 
 	– Nel ie Bligh, így hívják a faluban. A fiúk néha utánakiabálják: “Nel ie Bligh, Nel ie Bligh?. Nem ez az igazi neve. Gertrude vagy Geraldine vagy valami ehhez hasonló. 
 	Miss Bligh az a tweedkosztümös nő volt, akit Tuppence nem sokkal ezelőtt a templomban látott. A hölgy gyors léptekkel közeledett feléjük. Az öntözőkannát még mindig a kezében tartotta. Mély érdeklődéssel nézett végig Tuppence-en, meggyorsította a lépteit, és már akkor belekezdett a mondókájába, mielőtt odaért volna hozzájuk. 
 	– Végre elkészültem – jelentette ki boldogan. 
 	– Ma kissé sietnem kel ett. Persze ahogy ön is tudja, tisztelendő atya, rendszerint délelőtt intézem el a templomi teendőket. De ma ülést tartottunk a községházán, és el sem hinné mennyire elhúzódott. Az a sok vita, tudja, úgy gondolom, az emberek néha csak a mulatság kedvéért kifogásolnak dolgokat. Mrs. Partington ezúttal különösen idegesítő volt. Mindent aprólékosan meg akart vitatni, folyton azon aggódott, hogy a különböző cégektől megfelelő árajánlatokat kapunk-e. Különben olyan kicsi összegről van szó, hogy egy-két shil ing ide vagy oda nem igazán számít. És Burkenheadék mindig rendkívül megbízhatóak voltak. Nem hiszem, tisztelendő atyám, hogy azon a sírkövön kel ene üldögélnie. 
 	– Tiszteletlenségnek tartja talán? – kérdezte a lelkész. 
 	– Ó nem, nem, egyáltalán nem úgy értettem. A kőre gondoltam, nedves, tudja, és a reumája…
 	
 	– Tekintete Tuppence-re vándorolt. 
 	– Engedje meg, hogy bemutassam Miss Bligh-t– mondta a lelkész. – A hölgyet pedig úgy hívják, hogy… hogy…
 	– Mrs. Beresford – mondta Tuppence. 
 	– Ó, igen – mondta Miss Bligh. – Láttam önt a templomban, épp az imént, amint ott nézelődött. A legszívesebben odamentem volna, hogy egy-két érdekes dologra felhívjam a figyelmét, de annyira kel ett sietnem, hogy még időben befejezzem a munkámat. 
 	– Nekem kel ett volna segítenem önnek – mondta Tuppence legbehízelgőbb hangján. – De nem vette volna sok hasznomat, mert láttam, hogy ön pontosan tudja, melyik virágnak hova kel kerülnie. 
 	– Igazán kedves, hogy ilyet mond, és igaza is van. Én rendezem a virágokat a templomban… ó, nem is tudom, hány éve már. Ünnep idején megengedjük, hogy az iskolásgyerekek elhelyezzék saját külön vázáikban a vadvirágokat, de persze szegénykéknek fogalmuk sincs róla, hogyan kel . Azt hiszem, jót tenne nekik egy kicsi irányítás, de Mrs. Peake nem hajlandó rá. Azt mondja, az lelohasztaná a lelkesedésüket. Itt is szándékozik maradni? 
 	– kérdezte Tuppence-től. 
 	– Market Basingbe akarok menni – mondta Tuppence. –
 	Talán tudna ajánlani egy szép, csendes kis szál odát, egy fogadót, ahol megszál hatnék. 
 	– Nos, azt hiszem, kicsit csalódni fog. Az csak egy poros kisváros. Egyáltalán nem gondoskodik a járműforgalomról. 
 	A Kék Sárkány kétcsil agos, de sokszor ezek a csil agok semmit sem jelentenek. Azt hiszem, mégis inkább a Bárányt ajánlom. Az csendesebb, tudja. Hosszú ideig marad ott? 
 	– Ó, nem – mondta Tuppence –, csak egy-két napot, amíg szétnézek a környéken. . 
 	– Attól tartok, errefelé nincs sok látnivaló. Nincsenek nevezetes műemlékek vagy ilyesmik. Pusztán egy kis vidéki mezőgazdasági körzet vagyunk – mondta a lelkész. 
 	– De nagyon békés itt. És amint már említettem, különleges vadvirágok vannak errefelé. 
 	– Ó, igen – mondta Tuppence –, megjegyeztem, és alig várom, hogy gyűjthessek néhány példányt szerény kis házvadászatom szüneteiben. 
 	– Ó, kedvesem, milyen érdekes – mondta Miss Bligh. –
 	Csak nem azt tervezik, hogy ezen a környéken telepednek le? 
 	– Nos, a férjem és én még nem döntöttünk – mondta Tuppence. – Nem akarjuk elsietni a dolgot. Még tizennyolc hónapja van a nyugdíjig. De sosem árt, azt hiszem, ha az ember körülnéz egy kicsit. Én személy szerint jobban szeretem úgy csinálni, hogy négy-öt napig egy környéken maradok, készítek egy listát a szóba jöhető házakról, azután sorra látogatom őket. Egy napra lejönni ide Londonból, hogy megnézzek egy bizonyos házat, nagyon fárasztó, úgy gondolom. 
 	– Ó, igen. Autóval jött? 
 	– Igen – mondta Tuppence. – Holnap reggel elmegyek Market Basingbe egy ingatlanközvetítő irodába. Gondolom, itt a faluban sehol sem lehet megszál ni, igaz? 
 	– Persze itt van Mrs. Copleigh – mondta Miss Bligh. –
 	
 	Nyáron kiad néhány szobát, tudja. De csak nyáron. 
 	Kifogástalanul tiszta valamennyi. Csak szál ást és reggelit ad, és talán valamilyen könnyű ételt este. De nem hinném, hogy augusztus vagy július előtt bárkit is fogadna. 
 	– Talán elmehetnék hozzá és megkérdezhetném– mondta Tuppence. 
 	– Nagyon derék asszony – mondta a lelkész. – Csak folyton jár a szája – tette hozzá. 
 	– Nem hagyja abba a beszédet egyetlen percre sem. 
 	– Persze sok a pletyka egy ilyen kicsi faluban – mondta Miss Bligh. – Azt hiszem, segítenem kel Mrs. 
 	Beresfordnak. Elkísérem Mrs. Copleigh-hez, és meglátjuk, mire jutunk. 
 	– Ez igazán nagyon kedves öntől – mondta Tuppence. 
 	– Akkor induljunk is – mondta Miss Bligh élénken. –
 	Viszontlátásra, tisztelendő atyám! Folytatja a keresést? 
 	Szomorú 
 	feladat, 
 	és 
 	annyira 
 	valószínűtlen, 
 	hogy
 	eredménnyel jár. Azt gondolom, rendkívül oktalan dolog ilyesmit kérni valakitől. 
 	Tuppence 
 	elköszönt 
 	a 
 	lelkésztől, 
 	és 
 	búcsúzóul
 	megemlítette, szívesen segítene neki. 
 	– Minden megerőltetés nélkül el tudnék tölteni egy-két órát azzal, hogy végignézem a sírköveket. A koromhoz képest nagyon jó a látásom. Csak a Waters nevet keresi? 
 	– Nem igazán – mondta a lelkész. – Azt hiszem, a kor az, ami ebben az esetben számít. Égy hétéves gyerekről van szó. Egy lánygyermekről. Waters őrnagy úgy gondolja, hogy a felesége talán megváltoztatta a nevét, és lehet, hogy a gyermek is azt a nevet viselte. És persze nem tudja, hogy hívták, ami aztán nagyon bonyolulttá teszi a keresést. 
 	– Nem kel ett volna elvál alnia ilyesmit, tisztelendő atyám. 
 	Gyalázatos bármi effélét kérni valakitől – mondta Miss Bligh. 
 	– Szegény ember nagyon el volt keseredve – mondta a lelkész. – Igazán szomorú történet. De nem akarom feltartani önöket. 
 	Miközben Miss Bligh kalauzolta, Tuppence azt gondolta magában, hogy bármilyen elrettentő híre van is Mrs. 
 	Copleigh-nek a beszéd terén, aligha tud többet fecsegni, mint Miss Bligh. 
 	Mrs. Copleigh háza kel emesnek és tágasnak bizonyult. A falu utcájától kicsit hátrébb ál t, előtte gondozott virágoskert. 
 	A küszöböt fehérre meszelték, a rézkilincset is jól kifényesítették. Tuppence-nek úgy tűnt, mintha Mrs. 
 	Copleigh Dickens regényeiből lépett volna ki. Nagyon kicsi és nagyon kerek volt, leginkább egy vidáman pattogó gumilabdára emlékeztetett. Élénk tekintete, csil ogó szeme volt, szőke haját hurkaszerű fürtökben felcsavarta a fejére. 
 	Óriási életerő sugárzott belőle. – Nos, ilyenkor általában nem fogadunk vendégeket, tudja. A férjem és én azt mondjuk, “nyári látogatók, az más”. De mi az évnek ebben az időszakában nem foglalkozunk ilyesmivel. Júliusig nem. 
 	Ha azonban csak néhány napról van szó, és a hölgy nem bánja, ha a körülmények kissé zordak, akkor talán …
 	Tuppence azt mondta, egyáltalán nem bánja, ha a körülmények zordak. Mrs. Copleigh alaposan szemügyre vette őt, majd megjegyezte, hogy a hölgy talán szeretne felmenni, hogy megnézze a szobát, aztán pedig megbeszélik a dolgokat. 
 	Ezen a ponton Miss Bligh sajnálattal vett búcsút Tuppence-től, mivel még nem sikerült róla kideríteni mindent, amit akart, például, hogy honnan jött, mit csinál a férje, mennyi idős, vannak-e gyerekei és más fontos dolgokat. Aztán kiderült, hogy az ő elnökletével gyűlés lesz a házában, és megrémült annak a lehetőségétől, hogy valaki más foglalja el a hőn óhajtott helyet. 
 	– Ne aggódjon! – nyugtatta Tuppence-t. – Mrs. Copleigh gondoskodni fog önről, ebben biztos vagyok. Mi legyen az autójával? 
 	– Rögtön elmegyek érte – mondta Tuppence. – Mrs. 
 	Copleigh majd megmondja, hol parkolhatok vele. 
 	Tulajdonképpen kinn is hagyhatom, hiszen elég széles ez az utca, igaz? 
 	– Ó, a férjem tud ennél jobb megoldást is – mondta Mrs. 
 	Copleigh..– Elviszi a térre. Itt van a szomszéd utcában. Van ott egy szín, ahova be tud ál ni vele. 
 	Ilyen módon a dolgok megnyugtatóan elrendeződtek, és Miss Bligh elsietett a gyűlésre. Ezután felmerült a vacsora kérdése. Tuppence megkérdezte, van-e fogadó a faluban. 
 	– Ó, semmi olyan, ahova egy hölgy egyedül is elmehetne –
 	mondta Mrs. Copleigh. – De ha néhány tojással, egy szelet sonkával és egy kis kenyérrel meg házi készítésű
 	dzsemmel megelégedne…
 	Tuppence kijelentette, hogy az igazán csodálatos lenne. A szobája kicsi, de vidám és kel emes volt, rózsabimbós tapétával és egy kényelmesnek látszó ággyal. Az egészet a makulátlan tisztaság levegője töltötte be. 
 	– Ugye milyen szép ez a tapéta, kisasszony? – mondta Mrs. Copleigh, aki a hajadon státuszt adományozta Tuppence-nek. – Azért választottuk, hogy nászutas pároknak is legyen kedvük idejönni. Romantikus, ha érti, mire gondolok. 
 	Tuppence egyetértett azzal, hogy a romantika nagyon is kívánatos dolog. 
 	– Manapság nincs sok költenivalójuk az ifjú házasoknak. 
 	Nem mintha régen lett volna. Tudja, a legtöbbjük házra gyűjt, vagy máris kölcsönöket fizet. Esetleg bútort vesznek részletre, és nem sok pénzük marad, ha flancos nászútra vagy ilyesmire költik. Óvatosak, tudja. Nem szórják a pénzüket. 
 	Ledöcögött a földszintre, és közben szünet nélkül fecsegett. 
 	Tuppence lefeküdt az ágyra, hogy aludjon egy fél órácskát ez után a meglehetősen fárasztó nap után. Nagy reményeket fűzött Mrs. Copleigh-hez. Úgy érezte, ha kipihente magát, képes lesz a vele való beszélgetést a lehető leggyümölcsözőbb témák felé terelni. Biztos volt benne, hogy mindent meg fog tudni a hidacska mel etti házról; hogy kik laktak ott, kiknek van rossz, il etve jó híre a környéken, milyen botrányok voltak errefelé, és más efféléket. Erről meg volt győződve, amikor megismerte Mr. 
 	Copleigh-t, aki alig nyitotta ki a száját. Beszéde legnagyobbrészt kedves mozdulásokból ál t, amelyek általában helyeslését juttatták kifejezésre. Amennyire Tuppence látta, megelégedett azzal, hogy hagyta a feleségét beszélni, ő maga másra figyelt, nagyrészt a következő napi teendőivel volt elfoglalva, és mint kiderült, másnap piac volt. 
 	Ami Tuppence-t il eti, a dolgok nem is alakulhattak volna jobban. Azzal a mondással lehetne ezt jel emezni, miszerint
 	“Ön információkat akar, tőlünk biztosan megkapja.” Mrs. 
 	Copleigh legalább olyan jó hírforrás volt, mint egy rádió vagy egy televízió. Az embernek csak, úgymond, meg kel ett nyomnia a gombot, és kezdetét vette a szóáradat, amelyet a hölgy élénk kézmozdulatokkal és arcjátékkal kísért. Nemcsak termetre volt olyan, mint egy gumilabda, mintha az arca is gumiból lehetett volna. Mindazok, akiket beleszőtt esti disputájába, megelevenedtek Tuppence előtt, megannyi karikatúra formájában. 
 	Tuppence szalonnát és tojást evett és vastag vajaskenyér szeleteket. Egyfolytában dicsérte a szeder zselét, és nem mulasztotta el megjegyezni, hogy ez a kedvence. Megtett minden tőle telhetőt, hogy megjegyezze a rázúduló információáradatot, hogy majd később jegyzeteket készíthessen róla a noteszébe. Úgy tűnt, a kis vidéki kerület múltjának széles panorámája tárul fel előtte. 
 	Vendéglátója elbeszélései során nem követett időrendi sorrendet, ami esetenként igen bonyolulttá tette a dolgokat. 
 	Mrs. Copleigh tizenöt évvel ezelőttre, majd a múlt hónapra ugrott előre, azután megint vissza valamikorra a húszas évekbe. És Tuppence közben egyre azon tűnődött, hogy vajon sikerül-e megtudnia valamit. Az “első gomb megnyomása” nem járt semmilyen eredménnyel. Mrs. 
 	Lancaster említése volt az. 
 	– Azt hiszem, valahonnan innen jöhetett – mondta Tuppence, és engedte, hogy jó adag bizonytalanság érződjön a hangjában. – Volt egy képe… egy nagyon szép képe, amelyet egy művész festett, aki azt hiszem, eléggé ismert errefelé. 
 	– Kit is említett? 
 	– Bizonyos Mrs. Lancastert. 
 	– Nem, nem emlékszem Lancasterekre erről a környékről. 
 	Lancaster. Lancaster. Emlékszem, egy úriembernek volt itt autóbalesete. Lancaster volt az is. Mrs. Lancasterre nem emlékszem. Nem Miss Boltonra gondol, ugye? Most körülbelül hetvenéves lehet, azt hiszem. Lehet, hogy hozzáment egy Lancasterhez. Elment, külföldön utazgatott, és úgy hal ottam, végül hozzáment valakihez. 
 	– A képet, amelyet Mrs. Lancaster a nagynénémnek adott, bizonyos Mr. Boscobel festette... legalábbis azt hiszem, így hívják – mondta Tuppence. – Milyen finom ez a zselé! 
 	– Nem teszek bele almát, ahogy a legtöbben. Azt mondják, attól jobb lesz az ál aga, de szerintem elveszi az ízét. 
 	– Igen – mondta Tuppence – Egyetértek önnel. 
 	– Mit is kérdezett? B-vel kezdődött a neve, de nem értettem teljesen. 
 	– Boscobel, azt hiszem. 
 	– Ö, jól emlékszem Mr. Boscowanre. Lássuk csak! Annak már… legalább tizenöt éve, hogy eljött ide. Sok egymást követő évben megfordult itt, igen. Nagyon megkedvelte ezt a helyet. Kibérelt itt egy házat. Hart farmer egyik házát, amelyet a munkásainak tartott fenn. De aztán újat építettek nekik. Mr. B. hivatásos művész volt – folytatta Mrs. 
 	Copleigh. – Mindig egy mulatságos kabátot viselt. 
 	
 	Valamilyen bársonyból vagy kordbársonyból készült. A könyökénél lyukas volt, és zöld-sárga mintás inget hordott hozzá, igen. Ó, nagyon színpompás jelenség volt. Nekem tetszettek a képei. Minden évben volt itt kiál ítása. 
 	Karácsony környékén, azt hiszem. Nem, persze hogy nem, nyáron kel ett lennie. Télen sosem volt itt. Igen szép képei voltak. Semmi izgalmas nem volt bennük, ha érti, mire gondolok. Csak egy ház néhány fával és talán egy-két tehénnel, amelyek egy kerítésen bámulnak kifelé. De az egész olyan kedves és csendes volt, és a színei is szépek voltak. Nem úgy, mint némelyik fiatal fickó képei manapság. 
 	– Sok a művész errefelé? 
 	– Nem, nem mondhatnám. Egy-két hölgy eljön ide nyáron, és néha rajzolgatnak is, de nem tartom sokra őket. Egy évvel ezelőtt volt itt egy fiatalember, az is művésznek adta ki 
 	magát. 
 	Nem 
 	borotválkozott 
 	rendesen. 
 	Nem
 	mondhatnám, hegy túlságosan tetszett bármelyik képe is. 
 	Furcsa 
 	színek 
 	kavarogtak 
 	rajta 
 	meglehetősen
 	rendezetlenül. Sok képét eladta, igen. Pedig jócskán megkérte az árát, gondolhatja. 
 	– Öt fontba kel ett volna kerülniük – szólt bele Mr. Copleigh a beszélgetésbe hirtelen, hogy Tuppence megremegett. 
 	– A férjem szerint – mondta Mrs. Copleigh, újból elfoglalva helyét, mint férjének tolmácsa
 	– egy kép maximum öt fontba kerülhet. Szerinte a festmények nem érnek többet. 
 	– Eh – mondta George. 
 	– Mr. Boscowan festett egy képet arról a házról a híd és a csatorna mel ett… Waterside vagy Watermaid, így hívják, ugye? Abból az irányból érkeztem ide ma. 
 	– Ó, hát azon az úton jött? Az igazat megval va, nem is nevezném annak, olyan keskeny. Annyira magányos az a ház. Nem szeretnék ott lakni. Egyetértesz velem, ugye, George? 
 	George mordult egyet, amivel egyet nem értését fejezte ki, és amelyből a női gyávaság megvetése is kicsendült. 
 	– Az az, amelyikben Alice Perry lakik – mondta Mrs. 
 	Copleigh. 
 	Tuppence felhagyott Mr. Boscowant érintő kutatásaival, hogy meghal gathassa a Perry ékről alkotott véleményt. 
 	Érezte, hogy az a leghelyesebb, ha követi Mrs. Copleigh-t, aki témáról témára ugrott. 
 	– Különös pár – mondta Mrs. Copleigh. George egyetértő
 	hangot hal atott. 
 	– Nem érintkeznek senkivel. Nem keverednek mindenkivel, ahogy azt mondani szokás. És ráadásul Alice Perry úgy néz ki, mint senki más ezen a földön. 
 	– Őrült – mondta Mr. Copleigh. 
 	– Nos, nem vagyok biztos benne, hogy ezt a kifejezést használnám. Mindenesetre a külseje alapján annak látszik. 
 	Az 
 	a 
 	bolondos, 
 	repdeső 
 	hajviselet! 
 	Legtöbbször
 	férfikabátot meg nagy gumicsizmát visel. Furcsa dolgokat mond, és a legtöbbször nem arra válaszol, amit kérdeznek tőle. De nem mondanám, hogy őrült. Különös, ennyi az egész. 
 	– Kedvelik itt az emberek? 
 	– Alig ismeri őt valaki, bár már több éve abban a házban laknak. Mindenfélét híresztelnek róla, de ezek persze csak mendemondák. 
 	– Miféle mendemondákra gondol? 
 	Az ilyen kérdéseket Mrs. Copleigh soha nem vette zokon, sőt már alig várta, hogy válaszolhasson rájuk. 
 	– Azt mondják, éjszaka szel emeket idéz. Egy kerek asztalnál. És mindenfélét beszéltek éjszakai mozgó fényekről a házban. És azt is mondják, hogy titkos könyvet olvas. Amilyenekben rajzok is vannak… körök meg csil agok. Ha engem kérdez, szerintem Amos Perry az, aki körül nincs minden rendben. 
 	– Ő egyszerűen csak együgyű – mondta Mr. Copleigh megbocsátón. 
 	– Nos, lehet, hogy igazad van. De egyszer róla is…
 	– Rajong a kertjéért, de nem sokat konyít hozzá. 
 	– Csak a fele ház az övék, igaz? – kérdezte Tuppence. –
 	Mrs. Perry nagyon kedvesen behívott hozzájuk. 
 	– Behívta? Tényleg? Nem tudom, be szeretnék-e menni a házba – mondta Mrs. Copleigh. 
 	– Az ő részükkel minden rendben – mondta Mr. Copleigh. 
 	– Miért? A másik házrésszel mi a baj? – kérdezte Tuppence. Az elejével, ami a csatornára néz. 
 	– Nos, nagyon sok mendemonda járta róla. Persze senki sem lakott ott hosszabb ideig. Azt mondják, van benne valami furcsa. Sokféle történet kering róla. De ha az ember jobban utánakérdez ezeknek, senki nem tud semmit pontosan. Mindez nagyon régen történt. Tudja, több mint száz éve építették. Azt mondják, eredetileg egy csinos hölgyet tartottak itt, neki építtette a házat az egyik úriember az udvarból. 
 	– Viktória királynő udvarából? – kérdezte Tuppence érdeklődéssel. 
 	– Nem hiszem, hogy az ő udvarából való volt. Szerintem ez még előtte volt. Valamelyik György idejében. És ez az úriember 
 	gyakran 
 	meglátogatta 
 	a 
 	hölgyet, 
 	aztán
 	összevesztek valamin, és az egyik éj el a férfi elvágta a nő
 	torkát. 
 	– Milyen rettenetes! – mondta Tuppence. – Felakasztották érte? 
 	– Nem. Ó nem, semmi ilyesmi nem történt. A történet szerint, tudja meg kel ett szabadulnia a holttesttől, ezért befalazta a kandal óba. 
 	– Befalazta a kandal óba?! 
 	– Néhányan úgy mesélik, hogy a nő apáca volt, és elszökött a zárdából, ezért kel ett befalazni. A zárdákban szokták ezt csinálni. 
 	– De nem az apácák falazták be. 
 	– Nem, nem. A férfi tette. A szeretője ölte meg. Azt mondják, téglával befalazta a kandal ót, végül pedig egy nagy vaslapot szögezett rá. Akárhogyan is, a nőt sohasem látták többé. Szegény lélek! Mindig szép ruhákban sétálgatott. Vannak, akik azt mondják, elment a férfival. 
 	Elment, hogy városiban éljen, vagy visszament valamilyen más helyre. Az emberek később zörejeket halottak, és fényeket láttak kiszűrődni a házból, így aztán nem mernek a közelébe menni sötétedés után. 
 	– És mi történt később? – kérdezte Tuppence, mivel úgy érezte, hogy Viktória királynő uralkodása előtti időszak túl messze van, ahhoz képest, amit ő keres. 
 	– Nos, nem tudom pontosan, annyi minden történt azóta. 
 	Egy Blodgick nevű farmer vette meg a házat. Ö sem élt ott sokáig. Ficsúr farmernak mondták. Feltételezem, hogy ezért tetszett neki a ház, de a földdel nem sokra ment, mert egyáltalán nem értett hozzá. Így aztán hamarosan túladott rajta. Elmondhatatlanul sok kézen ment már keresztül. 
 	Egymásnak adták a kilincset az építészek és mindegyik változtatott rajta valamit ... Egyszer egy olyan házaspáré volt, akik csirketenyésztéssel foglalkoztak. Valamikor régen. De tudja, az a híre, hogy el van átkozva. Azt hiszem, egyszer Mr. Boscowan is meg akarta venni. Ez azután volt, hogy megfestette azt a képet róla. 
 	– Milyen idős lehetett Mr. Boscowan, amikor itt járt? 
 	– Negyvenéves, gondolom, vagy egy kicsit több annál. A maga módján jóképű ember volt. Bár egy kicsit kövérkés. 
 	De jó parti volt a környékbeli lányoknak. 
 	– Ah – mondta Mr. Copleigh. Ezúttal ez egy rosszal ó mordulás volt. 
 	– Nos, mindannyian tudjuk, milyenek a művészek – mondta Mrs. Copleigh. – Sokat járnak Franciaországba, tudja, és átveszik a szokásaikat, igen. 
 	– Nős volt? 
 	– Nem. Amikor először járt itt, akkor még nem. Mrs. 
 	Charrington lányának csapta a szelet, de semmi sem lett a dologból. Szép lány volt, de túl fiatal volt hozzá. Alig több huszonöt évesnél. 
 	– Ki ez a Mrs. Charrington? – kérdezte Tuppence kissé zavartan, mert megint egy újabb ismeretlen személyről hal ott. Különben is, mi az ördögöt csinálok én itt, gondolta hirtelen. Mindenféle pletykákat hal gatok itt különféle emberekről, és gyilkosságról képzelődöm, amely talán nem is történt meg. Most már értem… úgy kezdődött az egész, hogy egy kedves, de zavaros gondolkodású idős asszony összekevert néhány dolgot, és mindenféle történeteket kezdett mesélni erről a Mr. Boscowanról vagy valaki hozzá hasonlóról, aki lehet, hogy neki ajándékozta egyik képét. 
 	Beszélt a házról és a róla szóló legendákról is, valakiről, akit élve befalaztak egy kandal ó mögé. Az idős hölgy valamilyen oknál fogva azt gondolta, hogy egy gyerek volt az il ető, és én pedig egy fantom után nyomozok. Tommy azt mondta, bolond vagyok, és alighanem igaza is volt…
 	tényleg az vagyok. 
 	Tuppence már alig várta, hogy szünet következzék be Mrs. 
 	Copleigh szóáradatában, és ő végre felál hasson, udvariasan jó éjszakát kívánjon és felmehessen lefeküdni. 
 	Mrs. Copleigh azonban még mindig teljes odaadással és boldogan fecsegett. 
 	– Mrs. Charrington? Ö egy darabig Watermeadben lakott –
 	mondta Mrs. Copleigh. – Mrs. Charrington és a lánya. 
 	Kedves hölgy volt, igen. Azt hiszem, egy katonatiszt özvegye: Nem voltak jómódúak, a házat olcsón bérelték. 
 	Sokat kertészkedett. Rajongott a virágokért. A ház rendben tartásában azonban nem volt túl ügyes. Egyszer-kétszer elmentem hozzá takarítani, de rendszeresen nem tudtam. 
 	Kerékpárral kel ett mennem, tudja, mert több mint két mérföld az út odáig. Busz pedig nem jár azon az úton. 
 	– Hosszú ideig élt itt? 
 	
 	– Két vagy három évnél nem tovább, azt hiszem. 
 	Gondolom, megrémült, miután azok a bajok jöttek. És aztán neki is megvoltba maga baja a lányával. Lilian, azt hiszem így hívták. 
 	Tuppence kortyolt egyet az erős teából, amelyet a vacsora mel é kapott, és eltökélte, hogy még megtud mindent, amit csak lehet és csak azután tér nyugovóra. 
 	– Mi volt a baj a lánnyal? Mr. Boscowan? 
 	– Nem, nem Mr. Boscowan hozta bajba. Én sohasem fogom ezt elhinni. Szerintem egy másik férfi volt. 
 	– Kicsoda? – kérdezte Tuppence. Valaki a környékről? 
 	– Nem hiszem, hogy errefelé lakott. Valaki, akit Londonban ismert meg. Azért ment oda, hogy balettet tanuljon, azt hiszem. Vagy festészetet. Mr. Boscowan intézte el neki, hogy ott járhasson iskolába. Azt hiszem, Slate volt a neve. 
 	– Slade? – kérdezte Tuppence. 
 	– Lehetséges. Valami ehhez hasonló neve volt az il etőnek. 
 	Szóval eljárt Londonba, és így ismerte meg azt a férfit akárki is volt az. Az anyjának nem tetszett. Megtiltotta, hogy találkozzanak. Sokra ugyan nem ment vele. Roppant naiv volt az az asszony, mint általában., a katonatisztek feleségei. Azt hitte, a lányok azt teszik, amit mondanak nekik. Nem haladt a korral. Csakhogy amikor egy jóképű
 	fiatalemberről van szó, a lányok semmibe veszik, amit az anyjuk mond nekik. Ez az eset sem volt kivétel. A fiatalember időnként eljött ide, és a fiatalok persze találkoztak. 
 	– És akkor megesett a baj, igaz? – kérdezte Tuppence a jól ismert kifejezést használva, remélve, hogy ebben a formában nem fogja sérteni a Mr. Copleigh szigorú felfogása szerinti il endőséget. 
 	– Gondolom, ő volt az. A napnál világosabb az egész. 
 	Sokkal előbb láttam, hogy mi a helyzet, mint az anyja. 
 	Gyönyörű teremtés volt. Magas és karcsú. De nem az a fajta volt, aki jól tűri a megpróbáltatásokat. Amikor meglett a baj, összetört. Össze-vissza járkált, és magában mormogott. Az a férfi aljasul elbánt vele. Elment, otthagyta, amikor megtudta, mi történt. Természetesen egy valamirevaló anya a férfi után ment volna, és tudtára hozta volna, mi a kötelessége, de Mrs. Charringtonnak ehhez nem volt lelkiereje. Bölcsen tette, hogy elvitte innen a lányt. 
 	Bezárta a házat, és árulni kezdték. Azt hiszem, visszajöttek összepakolni, de a faluba nem jöttek be, és senkinek sem mondtak semmit. Soha nem tértek ide vissza, egyikük sem. És ahogy az ilyenkor lenni szokott, elterjedt róluk egy történet. Egyáltalán nem tudom, van-e benne valami igazság. 
 	– Némelyik ember mindenfélét kitalál – jegyezte meg Mr. 
 	Copleigh váratlanul. 
 	– Nos, ebben egyetértek veled, George. De lehet, hogy mégis igaz volt, amit beszéltek, néha megesik az ilyesmi. 
 	Az a lány nekem sem tűnt teljesen normálisnak. 
 	– Mi volt az a történet? – tudakolta Tuppence. 
 	– Nos, tulajdonképpen nem szeretem elmesélni. Hosszú ideje már ennek, és én nem szeretnék mondani semmit, mivel nem vagyok benne biztos. Mrs. Badcock lánya, Louise terjesztette el. Rettenetes hazudozó volt az a lány. 
 	Hogy miket hordott össze! Bármit, amiből jó kis történet kerekedik ki. 
 	– De mégis, mit mondott? – kérdezte kíváncsian Tuppence. 
 	– Hát azt, hogy ez a Charrington lány megölte a gyermeket, és aztán öngyilkos; lett. Azt is mondta, hogy az anyja megőrült a fájdalomtól, és a rokonai bedugták egy otthonba. 
 	Tuppence megint úgy érezte, hogy a zűrzavar egyre nő a fejében. Szinte szédült a székében. Lehetséges, hogy Mrs. 
 	Charrington Mrs. Lancaster volt? Megváltoztatta a nevét, kissé meghibbant, mert a lánya szomorú sorsa gyötörte. 
 	– Én nem hittem el egy szót sem az egészből. Az a Badcock lány mindig összevissza beszélt. Akkoriban nemigen figyeltünk oda a szóbeszédre, volt más, ami miatt, aggódhattunk. Halálra rémültünk, azok miatt a dolgok miatt, amik akkortájt történtek… Nemcsak mi, de a környéken mindenki. 
 	– Miért? Mi történt? – kérdezte izgatottan Tuppence. 
 	– Lehetségesnek tartom, hogy akkoriban olvasott is róla az újságban. Lássuk csak, megközelítőleg húsz éve történt. 
 	Gyermekgyilkosságok. Biztosan olvasott róla. Elsőként egy kilencéves kislányt öltek meg. Egy nap nem ment haza az iskolából. Eltűnt. Az egész környék őt kereste. Dingley Copse-ban találtak rá. Megfojtották. Még most is megborzongok, ha rágondolok. Nos, ez volt az első, aztán körülbelül három héttel később megtörtént a második gyilkosság is Market Basing túlsó oldalán, de úgy is mondhatnánk, a kerületen belül. Bárki, akinek autója van, könnyen megtehette. Aztán jöttek a többiek. Majd egy-két hónapig semmi. És akkor újabb gyilkosság történt. Az egyik alig néhány mérföldnyire innen, már majdnem a faluban. 
 	– A rendőrség nem tudta kideríteni, hogy ki követte el ezeket a gyilkosságokat? 
 	–- Megtettek minden tőlük telhetőt – válaszolta Mrs. 
 	Copleigh. – Elég hamar letartóztattak egy férfit. Valakit Market Basing túlsó oldaláról. Azt mondták, segítette őket a nyomozásban. Biztos tudja, hogy ez mit jelent. Azt hitték, elfogták. Bevitték az il etőt, aztán más valakit is, de huszonnégy óra múlva ki kel ett őket engedniük. Kiderült ugyanis, hogy nem tehette, mert nem tartózkodott itt a kritikus időpontban, vagy valaki alibit igazolt neki. 
 	– Te ezt nem tudhatod, Liz – mondta Mr. Copleigh. – Lehet, hogy tudták, ki tette. Szerintem nagyon is tudták. Hal ottam, hogy ez gyakran előfordul. A rendőrség tudja, hogy ki tette, de nem tudják rábizonyítani. 
 	– Ez a feleségek miatt van – mondta Mrs. Copleigh –, a feleségek, az anyák, sőt az apák miatt. Akármit is tud a rendőrség, még ők sem tehetnek semmit, ha egy anya kijelenti, “a fiam itt vacsorázott azon az éj elen”, vagy ha az ifjú feleség azt ál ítja, hogy moziba mentek azon az estén, és egész végig együtt voltak, vagy az apa tanúsítja, hogy ő
 	és a fia kint voltak a földeken, és együtt dolgoztak… nos, ezek el en semmit sem lehet tenni. Lehet, hogy tudják, hogy az anya, az apa vagy a kedves hazudik, de ha nem jön valaki más, és azt nem mondja, hogy az apát vagy a fiút, vagy akárkit valahol másutt látta ugyanakkor, nem sokat tehetnek. Szörnyű időszak volt. Okkal volt mindenki ideges a környéken. Amint meghal ottuk, hogy egy újabb gyereknek is nyoma veszett, csoportokba verődve indultunk a keresésére. 
 	– Igen, így volt – mondta Mr. Copleigh. 
 	– Amikor eltűnt egy gyermek, az emberek a keresésére indultak. Volt, hogy azonnal megtalálták, de volt, hogy hetekig keresték. Néha egész közel bukkantak rá a gyermek holttestére, olyan helyen, ahol úgy gondolták, ott már biztosan megnézték. Azt hiszem, egy őrült lehetett. 
 	Szörnyű, hogy léteznek ilyen emberek. Le kel ene lőni őket. 
 	Őket kel ene megfojtani. Én is megtenném, az biztos, ha megengednék nekem. Megfojtanék bárkit, aki gyerekeket öl. Mi értelme annak, hogy bezárják őket a bolondok házába, és kényelmet meg könnyű életet biztosítanak nekik. Aztán előbb vagy utóbb újra kiengedik őket, azt mondják, meggyógyultak, és már mehetnek is haza. Ez történt valahol Norfolkban is. A nővérem ott lakik, és ő
 	mesélte, 
 	hogy 
 	egy 
 	férfit 
 	hazaküldtek 
 	az
 	elmegyógyintézetből, és két nap múlva megint végzett valakivel. Némelyik orvos őrült, mert azt mondja, ezek az emberek meggyógyulhatnak, pedig nem. 
 	– És önöknek fogalmuk sincs, ki lehetett az? – kérdezte Tuppence. – Úgy gondolják, hogy egy idegen? 
 	– Lehet, hogy, mi nem ismertük. De valaki olyan lehetett, aki … mondjuk úgy húsz mérföldes körzetben lakik. Nem hinném, hogy ebből a faluból való volt. 
 	– Pedig mindig is úgy gondoltad, hogy igen, Liz. 
 	– Az ember persze meg idegeskedik – mondta Mrs. 
 	Copleigh. 
 	– 
 	úgy 
 	gondolja, 
 	csakis 
 	a 
 	közvetlen
 	
 	szomszédságából tehette valaki. És azért van, mert fél, azt hiszem. Figyeltem az embereket. És te is ezt tetted, George. Az ember azt mondja magában, hogy vajon nem ez vagy az a férfi volt-e, mert kicsit furcsának tűnt az utóbbi időben. 
 	– Nem hiszem, hogy egy kicsit is furcsán viselkedett az il ető – mondta Tuppence. – Valószínűleg olyan volt, mint bárki más. 
 	– Igen, lehet, hogy ebben van valami igazság. Hal ottam olyat, hogy az ember észre sem venné, és akárki is volt az, egyáltalán nem látszott őrültnek, mások meg azt mondják, hogy mindig rettenetes fény csil og a szemükben. 
 	– Jeffreys volt itt akkoriban a rendőrőrmester – mondta Mrs. Copleigh. – Mindig azt hajtogatta, hogy ő tudja, ki tehette, de semmi nem történt, egyáltalán semmi. 
 	– Nem fogták el a gyilkost? 
 	– Nem. Azután valahogy abbamaradt a dolog. És azóta semmi ilyesmi nem történt itt. Nem, én azt hiszem, a gyilkos elment innen. Mégpedig végleg. Ezért gondolják úgy az emberek, hogy tudják, ki volt az. 
 	–Úgy érti, voltak, akik elmentek a környékről? 
 	– Nos, az emberek természetesen mindenfélét beszéltek, tudja. Kijelentették, hogy csakis ez és ez lehetett. 
 	Tuppence tétovázott kissé, hogy feltegye-e a következő
 	kérdést, 
 	de 
 	úgy 
 	érezte, 
 	mivel 
 	Mrs. 
 	Copleigh
 	szenvedélyesen szeret beszélni, nem lesz baj belőle, ha megkérdezi, ami a nyelve hegyén volt. 
 	– Ön szerint ki volt a tettes? 
 	– Nos, olyan rég volt mindez, hogy nem szívesen mondok bármit is. De említettek neveket. Beszéltek róluk tudja, és figyelték őket. Néhányan azt gondolták, talán Mr. Boscowan volt a tettes. 
 	– Igazán? 
 	– Igen, mert művész volt, és a művészek mindig olyan furcsák. De én nem hiszem, hogy ő volt az. 
 	– Voltak, akik azt mondták, Amos Perry tette – mondta Mr. 
 	Copleigh. 
 	– Mrs. Perry férje? 
 	– Igen. Egy kicsit furcsa ember, tudja, és együgyű. Az a fajta, aki bizony megtehette. 
 	– Perryék már akkor is itt laktak? 
 	– Igen, de nem Watermeadben. Volt egy házuk úgy négy-öt mérföldnyire innen. A férfit a rendőrség figyeltette, ebben biztos vagyok. 
 	– De semmit sem tudtak rábizonyítani – mondta Mrs. 
 	Copleigh. – Folyton a felesége beszélt helyette. Azt ál ította, hogy esténként mindig otthon volt. Csak néha-néha ment el szombatonként a kocsmába, de egyik gyilkosság sem történt szombaton este, úgyhogy ennek nem volt semmi jelentősége. Mindemel ett Alice Perry az a fajta, akinek hisznek az emberek, kivált, ha tanúskodik. Soha nem ingott meg, és nem visszakozott. Nem lehetett ráijeszteni. 
 	Akárhogyan is, nem a férje volt az. Én ezt soha nem is gondoltam. Tudom, hogy nincs rá bizonyítékom, de ha meg kel ene neveznem valakit, akkor Sir Philip lenne az, 
 	– Sir Philip? – Tuppence-szel újra forogni kezdett a világ. 
 	Most még egy helyi nevezetességgel kel megismerkednie. 
 	– Ki az a Sir Philip? – kérdezte. 
 	
 	– Sir Philip Starke. Fenn lakik a Warrender-házban. Régen Old Priory volt a neve, amikor még a Warrenderek laktak benne... mielőtt leégett. A Warrenderek sírjait megtalálhatja a templomkertben, és a templomban is vannak emléktábláik. Tulajdonképpen Jakab királysága óta mindig voltak itt Warrenderek. 
 	. – Sir Philip Warrenderék rokona volt? 
 	– Nem. Azt hiszem, ő vagy az apja elég nagystílű módon szerezték a vagyonukat. Acélgyártással vagy valami ilyesmivel. Különös ember volt Sir Philip. A gyárai fenn voltak valahol északon, ő meg itt lakott. Halk szavú, csendes ember volt. Ezt mondják zár ... zár… zár…
 	– Zárkózottságnak – segítette ki Tuppence. 
 	– Igen, erre a szóra gondoltam. Sápadt volt, tudja, amolyan vékony, csontos fajta; és rajongott a virágokért. Egyébként botanikus volt. Mindenféle egyszerű kis vadvirágokat szedett, olyanokat, amilyenekre az ember sosem néz rá kétszer. Azt hiszem, még egy könyvet is írt róluk. Ó igen, okos volt, nagyon okos. A felesége kedves kis asszony volt, és nagyon csinos is, de nekem mindig nagyon bánatosnak tűnt. 
 	Mr. Copleigh újra felmordult. 
 	– Bolond vagy – mondta –, ha azt gondolod. Sir Philip volt az! Sir Philip rajongott a gyerekekért. Folyton zsúrokat rendezett nekik. 
 	– Igen, tudom. Sokszor vendégül látta őket, és csodás ajándékokat vett nekik. Az a sok elosztogatott epertea meg tejszín! Tudja, nem voltak saját gyerekei. Gyakran előfordult, hogy megál ított gyerekeket az úton, és cukorkát nyomott a markukba, vagy egy kis pénzt, hogy vegyenek rajta maguknak valamit. Nem is tudom. Szerintem túlzásba vitte a dolgot. Különös egy ember volt. Gondoltam, hogy valami nincs rendben körülötte. Egyszer aztán a felesége hirtelen fogta magát, és elment. 
 	116
 	– Mikor hagyta el a felesége? 
 	– Körülbelül hat hónappal azután, hogy elkezdődtek a bajok errefelé. Addigra már három gyereket ölték meg itt. Starke asszony váratlanul Dél-Franciaországba ment, és soha többé nem tért vissza. Azt is mondhatnánk, hogy nem az a fajta volt, aki ilyesmit csinál. Csendes és tiszteletreméltó hölgy volt. Nem hagyta volna el a férjét egy másik férfiért. 
 	Nem, nem olyan fajta volt. Hogy akkor miért ment el és hagyta itt? Én azt mondom, hogy azért, mert tudott valamit… rájött valamire. 
 	– A férje még mindig itt lakik? 
 	– Nem ál andóan. Csak néha-néha látogat el ide, a háza az év legnagyobb részében le van zárva, de van egy gondnoka, Miss Bligh az, aki régen a titkárnője volt, most is intézi az ügyeit a faluban. 
 	– És a felesége? 
 	– Szegény asszony már nem él. Nem sokkal külföldre való távozása után meghalt. Van egy kis emléktáblája a templomban. Biztos szörnyű lehetett neki. Először csak gyanakodott 
 	a 
 	férjére, 
 	és 
 	gondolom, 
 	azután
 	megbizonyosodott felőle, hogy ő a gyilkos. Ezt nem bírta elviselni, és otthagyta. 
 	– Hogy a nők mit ki nem találnak! – mondta Mr. Copleigh. 
 	
 	– Mindössze annyit mondtam, hogy valami nem volt rendben Sir Philip körül. Túlságosan is szerette a gyerekeket, azt hiszem, és ez nem természetes. 
 	– Ostoba női képzelődés – morogta Mr. Copleigh. 
 	Mrs. Copleigh felál t, és elkezdte leszedni az asztalt. 
 	– Épp ideje – mondta a férje. – A vendégünk rosszat fog álmodni, ha tovább traktálod ezekkel a dolgokkal. 
 	Egyébként is, évekkel ezelőtt történtek, és itt most már senkihez semmi közük. 
 	– Nagyon érdekes volt önt hal gatni – mondta Tuppence. –
 	De most már tényleg nagyon álmos vagyok. Azt hiszem, jobb, ha most lefekszem. 
 	– Mi általában korán fekszünk le – mondta Mrs. Copleigh –, és ön is biztosan fáradt, hiszen hosszú napja volt. 
 	– Igen. Rettentően álmos vagyok, – Tuppence ásított egy nagyot. – Hát, jó éjszakát, és mindent nagyon köszönök. 
 	– Szeretné, ha reggel felébreszteném, és főznék önnek egy csésze teát? A nyolc órát túl korainak találná? 
 	– Nem, az jó lesz – mondta Tuppence. – De nem szeretném ezzel fárasztani. 
 	– Egyáltalán nem jelent gondot a számomra – mondta Mrs. 
 	Copleigh. 
 	Tuppence kimerülten ment fel a szobájába. Kinyitotta a bőröndjét, kivett belőle néhány dolgot, amire szüksége volt. 
 	Gyorsan levetkőzött, megfürdött, és bezuhant az ágyba. 
 	Igaz volt, amit Mrs. Copleigh-nek mondott. Halálosan fáradt volt. A hal ottak mindenféle rémséges képek formájában futottak át a fején. Halott gyermekek… sok-sok halott gyerek. Tuppence csak egy halott gyerek után kutatott, akit befalaztak egy kandal ó mögé. Talán éppen Waterside-ba. 
 	Lehet, hogy egy megtébolyodott fiatal lány ölte meg, akinek meglehetősen gyenge idegrendszere volt, és nem bírta elviselni, hogy a szeretője elhagyta. Jaj Istenem, milyen melodramatikus szavakat használok, gondolta Tuppence. 
 	Minden csak úgy kavarog a fejemben, és fogalmam sincs, hogy mi mikor történt. Í
 	Elaludt és álmodott. Egy ház ablakából valamilyen halott úrnő nézett kifelé. A kéményből kaparászó hang hal atszott. 
 	Egy nagy falra szögezett vaslapot erős szél ökések rázták meg. Aztán kalapácsütéseket hal ott. Kopp; kopp, kopp. 
 	Tuppence felébredt. Mrs. Copleigh kopogtatott az ajtón. 
 	Fürgén bejött, letette a teát Tuppence ágya mel é, széthúzta a függönyöket, és kifejezte abbeli reményét, hogy Tuppence jól aludt az éjszaka. Még soha senkit nem látott vidámabbnak, mint Mrs. Copleigh-t ezen a reggelen, gondolta Tuppence. Neki bezzeg nem voltak rémálmai! 
 9. FEJEZET

 	Egy délelőtt Market Basingben
 	– Ránk virradt egy újabb nap – mondta Mrs. Copleigh, miközben a szobában sürgölődött. 
 	– Mindig ezt mondom, amikor felébredek. 
 	Egy újabb nap Sutton, Chancel orban, tűnődött Tuppence az erős, fekete teát kortyolgatva. Vajon bolondot csinálok magamból? Lehetséges… Bárcsak itt lenne Tommy, és beszélhetnék vele! A tegnap éjszaka teljesen összezavart. 
 	
 	Mielőtt elhagyta a szobáját, Tuppence feljegyezte a noteszába azokat az eseményeket és neveket, amelyeket az előző éj el hal ott, mivel ehhez túlontúl fáradt volt, amikor lefeküdt. Melodramatikus történetek a múltról, amelyek itt-ott talán tartalmaznak igazságdarabkákat, de többnyire csak mendemondák, pletykák és romantikus elképzelések, gondolta Tuppence. Rengeteg XVI I. századi embernek kezdem megismerni a szerelmi életét. De hová vezet ez az egész? És mit keresek egyáltalán? Már azt sem tudom igazán. Az egészben az a szörnyű, hogy most már nyakig benne vagyok, és nem tudom abbahagyni a nyomozást. 
 	Erősen gyanította, hogy az első ember, aki az útjába kerül, Miss Bligh lesz, aki Tuppence megál apítása szerint Sutton Chancel orra általános Veszélyt jelentett. Ezért minden kedves segítségnyújtást elhárított, majd nagy sietve Market Basingbe indult, és csak akkor ál t meg, amikor Miss Bligh harsány kiáltással leintette az autót, hogy elmagyarázza neki, milyen sürgős megbeszélése van... Mikor jön vissza, kérdezte Tuppence, nem tudta biztosan megmondani. 
 	Elmenne hozzá ebédre? Nagyon kedves Miss Bligh-tól, de Tuppence attól tartott, nem lesz rá ideje. 
 	– Akkor teára. Fél ötkor várom. – Meghívása majdnem olyan elháríthatatlan volt, mint egy királyi rendelet. 
 	Tuppence rámosolygott, bólintott egyet, majd sebességbe tette az autót, és elhajtott. 
 	Lehetséges, gondolta Tuppence, hogy ha kiderül valami érdekes Market Basingben az ingatlanközvetítő irodáknál, Nel ie Bligh talán további hasznos információkkal tud szolgálni. Az a fajta nő, aki büszke magára azért, mert mindenkiről mindent tud. A baj csak az, hogy eltökélt szándéka mindent megtudni rólam is. Tuppence bízott abban, hogy délutánra sikerül összeszednie magát annyira, hogy elhárítsa az el ene irányuló támadást. 
 	Miközben ezen morfondírozott, élesen vette az egyik kanyart, és csaknem bepréselődött az út menti sövénybe, nehogy egy óriási traktor eltiporja. 
 	Market Basingbe érkezve az autót otthagyta az egyik parkolóhelyen a főtéren, bement a postahivatalba, és belépett egy üres telefonfülkébe. 
 	Albert vette fel a kagylót, és a maga szokásos módján szólt bele, ami a “Hal ó” gyanakvással teli hangon történő
 	elmormogását jelentette. 
 	– Figyeljen csak, Albert… Holnap haza megyek. Vacsorára mindenképpen otthon leszek, de lehet, hogy hamarabb. Mr. 
 	Beresford is hazaér akkora… Vegyen valamit… csirke, azt hiszem, jó lesz. . 
 	– Rendben, asszonyom. Ha szabad kérdeznem, hol van…
 	De Tuppence letette a kagylót. 
 	Tuppence, mielőtt elhagyta a postahivatalt, felütötte a szaknévsort. A négy helybeli ingatlanközvetítő iroda közül három a főtéren, a negyedik pedig a George Streeten volt. 
 	Tuppence lefirkantotta a nevüket, és elindult, hogy megkeresse őket. 
 	A Lovebody Slioker urak cégénél kezdte a nyomozást. Ez látszott ugyanis a legtekintélyesebbnek. 
 	Egy pattanásos arcú lány fogadta. 
 	– Egy ház felől szeretnék érdeklődni – mondta Tuppence. 
 	A fruska a bejelentést közömbösen fogadta, mintha csak Tuppence valami ritka ál at felől tudakozódott volna. 
 	– Igazán nem is tudom – mondta a lány, és körbenézett, hogy megbizonyosodjék róla, nincs-e ott valamelyik munkatársa, akinek átpasszolhatná Tuppence-t. 
 	– Egy házról van szó – mondta Tuppence. – Ha nem tévedek ez egy ingatlanközvetítő, ugye? 
 	– Ingatlanközvetítő és árverező. A Cranberry Oourt-i árverezés szerdán lesz. Ha ez érdekli, a katalógus ára két shil ing. 
 	– Engem nem az árverezések érdekelnek. Egy ház felől érdeklődöm. 
 	– Bútorozott legyen? 
 	– Bútorozatlan… vételre vagy bérlésre. 
 	A pattanásos lány arca kissé felderült. 
 	– Akkor azt hiszem, jobb, ha Mr. Slickerrel beszél. 
 	Tuppence kész volt Mr. Slickerrel találkozni. Egy kis irodában ültették le, szemben egy ordenáré, kockás tweedöltönyt 
 	viselő 
 	fiatalemberrel, 
 	aki 
 	magában
 	mormogott:
 	– …Mandevil e Road 8. három hálószoba, amerikai konyha… óh, nem, ez már elkelt… Amabel Lodge … festői lakhely… csökkentett ár gyors eladás céljából…
 	Tuppence határozottan közbeszólt:
 	– Láttam egy házat. És nagyon megtetszett nekem. Sutton Chancel orban… 
 	vagyis 
 	inkább 
 	Sutton 
 	Chancel or
 	közelében … egy csatorna mel ett épült. 
 	– Sutton Chancel or – Mr. Slicker bizonytalannak látszott. –
 	Nem 
 	hiszem, 
 	hogy 
 	jelenleg 
 	szerepelne 
 	a
 	nyilvántartásunkban. Mi a neve? 
 	
 	– Úgy láttam, nincs semmilyen név kiírva rá ... Lehetséges, hogy Waterside a neve. Vagy Rivermead … valaha Bridge House-nak is hívták. 
 	– Úgy vettem észre – mondta Tuppence, hogy a ház két részből ál . 
 	Az egyik felét kibérelték, de a lakók nem tudnak semmit az épület másik feléről, arról, amelyik a csatornára néz, és amelyik engem érdekel. Teljesen lakatlannak látszik. 
 	Mr. Slicker kimérten közölte, hogy attól tart, nem tud segíteni, de kegyeskedett azzal az információval szolgálni, miszerint Blodget és Burgess urak talán tudnak. A hivatalnok hanglejtésével azt próbálta érzékeltetni, hogy Blodget és Burgess urak cégét sokkal alacsonyabb rendűnek tartja. 
 	Tuppence átment a tér másik oldalára, Blodget és Burgess urakhoz, akiknek az irodája nagyon hasonlított Lovebody és Slicker urakéira: ugyanazok a hirdetések és árverezési időpontok 
 	díszelegtek 
 	a 
 	meglehetősen 
 	piszkos
 	ablakokban. 
 	A 
 	bejárati 
 	ajtót 
 	nemrégiben 
 	epére
 	emlékeztető zöld színnel mázolták be, ha ezt egyáltalán érdemként lehet elkönyvelni. 
 	A fogadtatás itt ugyanolyan elkedvetlenítő volt. Tuppence-t bizonyos Mr. Sprighez, egy idősödő férfihoz küldték, aki láthatóan 
 	rossz 
 	hangulatban 
 	volt. 
 	Tuppence 
 	újra
 	előterjesztette igényeit. 
 	Mr. Sprig elismerte, hogy tudatában van a kérdéses ház létezésének, de úgy látszott, nem igazán érdekli a dolog. 
 	– Nincs a piacon, attól tartok. A tulajdonos nem akarja eladni. 
 	
 	– Ki a tulajdonos? 
 	– Kétlem, hogy erre válaszolni tudok. Mostanában cserélt gazdát… egy időben azt beszélték, hogy elrendelték a megvásárlását. 
 	– Miért volna rá szüksége bármelyik megyének? 
 	– 
 	Nos, 
 	Mrs.…. 
 	hm… 
 	(egy 
 	pil antást 
 	vetett 
 	a
 	jegyzettömbjére, ahová Tuppence nevét felírta)… Mrs. 
 	Beresford, ha ön választ tud adni nekem erre a kérdésre, akkor bölcsebb, mint a legtöbb ember manapság. Az épület hátsó részén szükség volt néminemű javításra, így aztán kivételesen alacsony összegért bizonyos … hm ... 
 	igen, Mr. és Mrs. Perry kibérelték a házat. Ami az ingatlan valódi tulajdonosát il eti, a kérdéses úriember külföldön él, és úgy tűnik, elvesztette érdeklődését a hely iránt. úgy hiszem, felmerült valamilyen jelentéktelen örökségnek a kérdése. Valamilyen kisebb jogi bonyodalom támadt…
 	Elképzelésem szerint a tulajdonos belenyugodott, hogy a ház hamarosan összeomlik … már jó ideje semmiféle javítást nem végeztek rajta, kivéve a Perryék által elfoglalt részt. Maga a föld természetesen bármikor értékesnek bizonyulhat a jövőben … de ,az elhagyatott házak felújítása ritkán hoz hasznot. Ha efféle ingatlan után érdeklődik, biztos vagyok benne, hogy tudunk önnek ajánlani valamit, ami sokkal jobban megéri. Megkérdezhetem, hogy miért tetszett meg önnek ennyire az a ház? 
 	– Nem is tudom – mondta Tuppence. – Nagyon szép ház…
 	Először a vonatból láttam. 
 	– Ó, értem – mondta: –: Az ön helyében én elfelejteném az egészet. 
 	
 	– Esetleg írhatna a tulajdonosoknak, és megkérdezhetné őket készek-e eladni. Esetleg megadhatná nekem a címüket…. 
 	– Ha ragaszkodik hozzá, kapcsolatba léphetünk a tulajdonosok ügyvédjeivel, de nem ígérek semmit. 
 	– Azt hiszem, manapság már levegőt sem vehetünk ügyvédek nélkül. – jegyezte meg boszszúsan Tuppence. –
 	És az ügyvédek mindig mindenben olyan lassúak. 
 	– Ah, igen …
 	– És a bankok sem különbek! 
 	– A bankok? … – kérdezte Mr. Sprig kissé megütközve. 
 	– Sokan egy banknak a címét adják meg. Az is nagyon körülményes. 
 	– Igen … igen, úgy van, ahogy mondja. Manapság az emberek olyan nyughatatlanok, folyton költözködnek…
 	külföldön élnek meg ilyesmi. – Kihúzott egy fiókot. – Van itt egy ház, Crossgates, két mérföldnyire Market Basingtől, nagyon jó ál apotban van, és nagyon szép kertje is…
 	Tuppence felál t. 
 	– Köszönöm, nem kérem – utasította el határozottan az ügynök próbálkozását. Elköszönt Mr. Sprigtől, és kiment a térre. 
 	A harmadik irodánál is tett egy rövid látogatást, de úgy tűnt, ez főleg szarvasmarhák, csirketenyészetek és gazdátlan farmok eladásával foglalkozik. 
 	Utoljára a Roberts és Wiley urakhoz tért be a George Streeten, amely kicsi, de nagyratörő üzletnek látszott, és ahol rendkívül szolgálatkészek voltak, de általában véve nem érdekelte őket Sutton Chancel or, és égtek a vágytól, hogy félkész házakon nevetségesen magas árakon adjanak túl… Az egyikről készült kép láttán Tuppence megborzongott. A buzgó fiatalember látván lehetséges ügyfelét határozottan távozáshoz készülődni, kel emetlenül elismerte, hogy Sutton Chancel or nevű hely valóban létezik. 
 	– Sutton Chancel ort mondott? Jobb, ha a Blodget és Burgess céghez fordul, ők foglalkoznak az ottani ingatlanokkal, de csaknem mindegyik igen rossz ál apotban van …
 	– Van ott a közelben egy szép ház, egy csatornahíd mel ett… a vonatból láttam. Mondja csak, miért nem akar senki ott lakni? 
 	– Ó! Ismerem azt a helyet. Riverbanknek hívják. Senkit sem lehetne rávenni, hogy ott lakjék. Azt mondják róla, szel emjárta ház. 
 	– Úgy érti… kísértetek látogatják? 
 	– Ezt beszélik. Sok mendemonda kering róla. Különös zörejek éjszakánként. És nyögések. Ha engem kérdez, szerintem egy konok szú lehet az oka. 
 	– Ö, Istenem! – mondta Tuppence. – Nekem olyan szépnek tűnt. 
 	– Túlontúl elszigetelt, ahogy a legtöbb ember mondaná. És persze ne feledjük a téli áradásokat sem … Gondoljon erre is. 
 	– Látom már, sok megfontolni való van vele kapcsolatban –
 	mondta Tuppence keserűen és sietősen elbúcsúzott. 
 	Bosszúsan mormogott magában, amint a Bárány és Zászló felé igyekezett, ahol egy kiadós ebédtől remélt új erőre kapni. Majd szétreped a fejem a ma délelőttől… árvizek, egy konok szú, kísértetek, zörgő láncok, hiányzó tulajdonosok és földesurak, ügyvédek, bankok:, egy ház, amelyet senki sem szeret… kivéve talán engem… Most azonban leginkább egy felséges ebédre vágyom. 
 	Az étel a Bárány és Zászlóban ízletes volt és bőséges. 
 	Kiadós fogásokat készítettek farmereknek, nem pedig finnyás francia menüt átutazó turistáiknak. Tuppence sűrű
 	érőlevest evett, utána sertéscombot almaszósszal, majd Stilton-sajtot és szilvát vaníliamártással. Ezután egy kis séta következett, majd Tuppence beült a kocsijába, és visszaindult Sutton Chancel orba. Képtelen volt meggyőzni magát arról, hogy a délelőttje eredményesen telt. 
 	Amikor Tuppence befordult az utolsó sarkon, a lelkészt látta kijönni a templomkertből. Meglehetősen nehézkesen járt. 
 	Tuppence odahajtott hozzá. 
 	– Még mindig keresi azt a sírt, atyám? – kérdezte. 
 	A lelkész egyik kezét a vesetájékán tartotta. 
 	– Jaj, Istenem – mondta –, már nem túl jó a látásom. A feliratok közül sok már majdnem teljesen elmosódott, és a hátam is hasogat. Sok sírkő fekszik a földön. Néha, mikor lehajlok, attól félek, hogy soha többé nem tudok felegyenesedni. 
 	– Nem kel ene folytatnia ezt a munkát – dohogott Tuppence. – Ha átnézte a parókia nyilvántartását meg egyebet, akkor megtett mindent, amit csak tudott. 
 	– Tudom, de szegény embert annyira megsajnáltam. 
 	Magam is azt hiszem, hogy csak az időt vesztegettem vele. 
 	Akárhogyan is, úgy éreztem, ez a kötelességem. Még mindig van egy kis terület, amit nem néztem át… onnantól a tiszafától a túlsó falig, bár ott a legtöbb kő XVI I. századi. 
 	De szeretnék becsületesen a végére járni a dolognak. 
 	Akkor aztán nem tehetek magamnak szemrehányást. Azt a részt azonban már holnapra hagyom. 
 	– Nagyon helyes – mondta Tuppence. – Nem szabad egyszerre túl sokat dolgoznia. Tudom már – tette hozzá. –
 	Iszom egy csésze teát Miss Bligh-nál, visszajövök és végignézem én azokat a sírokat. A tiszafától a túlsó falig, ugye? 
 	– Ó, igazán nem várhatom el öntől. 
 	– Hagyja csak. Igazán szívesen teszem. Azt hiszem, nagyon érdekes dolog egy templomkertben nézelődni. Az ember végigböngészi a feliratokat, és maga elé képzeli azokat az embereket, akik itt éltek. Nagy kedvet érzek hozzá, igazán. Menjen csak haza, és pihenjen. 
 	– Nos, igaz, ami igaz. A ma esti prédikációmra is készülnöm kel . Ez nagyon nemes cselekedet öntől. 
 	Köszönöm a nagylelkű ajánlatát. 
 	Miután kifogyott a dicséretekből, elindult a lelkészlakás felé. 
 	Tuppence az órájára pil antott. Miss Bligh házánál ál t meg. 
 	Jobb mielőbb túlesni rajta, gondolta Tuppence. 
 	A bejárati ajtó nyitva volt, és Miss Bligh éppen frissen sült lángosokat vitt a hal on keresztül a nappaliba. 
 	– Ö, hát itt van, kedves Mrs. Beresford! Annyira örülök, hogy láthatom. Mindjárt kész a tea.. Már feltettem a vizet. 
 	Éppen csak fel kel töltenem a teáskannát. Remélem, sikerült megvennie mindazt, amit szeretett volna – tette hozzá, és közben jelentőségteljesen a Tuppence karján lógó bevásárló szatyorra pil antgatott, amelyről fájdalmasan nyilvánvaló volt, hogy teljesen üres. 
 	– Nos, tulajdonképpen nem volt szerencsém – mondta Tuppence, és igyekezett olyan jó képet vágni a dologhoz, amilyet csak tudott. – Tudja, hogy van ez néha ... Vagy a szín nem stimmel vagy épp azt nem kapni, amit az ember akar. De szeretek szétnézni egy új helyen, akkor is, ha az nem túl érdekes. 
 	A teafőző fülsiketítő sípolásba kezdett, és magára vonta a figyelmet. Miss Bligh visszasietett a konyhába, miközben a hal ban lelökött az asztalról egy rakás feladásra váró levelet. 
 	Tuppence lehajolt és összeszedte őket. Amint visszatette a borítékokat az asztalra, észrevette, hogy a legfelsőt bizonyos Mrs. York-nak címezték. Rosetrel is Court Idősek Otthona, mel ette egy cumberlandi cím. 
 	Nahát, gondolta Tuppence, kezdem úgy érezni,, mintha az ország mással se lenne tele, mint idősek otthonával. 
 	Gondolom, egyszer csak Tommy és én is ilyen helyen találjuk magunkat. Csak pár napja annak, hogy egy úgymond kedves és segítőkész barátjuk írt nekik, és egy nagyon jó címet ajánlott Devonban házaspárok részére, ahol többnyire a titkosszolgálat nyugalmazott tagjai élnek. 
 	Az ember magával viheti a bútorát és a személyes holmijait. 
 	Miss Bligh újra megjelent, ezúttal a teáskanna kíséretében, és a két hölgy leült teázni. 
 	Miss Bligh beszéde kevésbé volt melodramatikus és szaftos, 
 	mint 
 	Mrs. 
 	Copleigh-é, 
 	és 
 	inkább 
 	az
 	
 	információszerzésre, semmint annak szolgáltatására irányult. 
 	Tuppence homályosan utalt titkosügynöki múltjára, beszélt a mindennapi élet nehézségeiről Angliában, és részleteket közölt családos fiáról és lányáról, majd finoman Miss Bligh nagyszámú Sutton Chancel or-beli tevékenysége felé terelte a beszélgetést: szóba került a női intézet, a cserkészet, a Konzervatív Hölgyek Egyesülete, a görög művészet, a befőzés és a virágrendezés, a Rajz Klub, a Régészeti Kör… Aztán részletesen megtárgyalták a lelkész egészségi ál apotát. Az atyának jobban kel ene vigyáznia magára. Igazán aggasztó a feledékenysége… Az utóbbi időben 
 	sajnálatos 
 	nézeteltérések 
 	támadtak 
 	az
 	egyházközségi tanácstagok között…
 	Tuppence 
 	megdicsérte 
 	a 
 	lángost, 
 	megköszönte
 	vendéglátója szívélyességet, és távozáshoz készülődött. 
 	– Ön olyan csodálatosan energikus, Miss Bligh – mondta. –
 	Hogy hogyan győz ennyi mindent, el sem tudom képzelni. 
 	Be kel val anom, hogy egy egész napos kirándulás vagy vásárlás után alig várom, hogy lepihenhessek. Nagyon köszönöm, hogy bemutatott Mrs. Copleighnek. 
 	– Elég megbízható asszony, de túl sokat beszél. 
 	– Ó! Én rendkívül szórakoztatónak találtam. 
 	– Nagyrészt nem is tudja, miről beszél! Hosszabb ideig marad itt, Mrs. Beresford? 
 	. – Ó, nem. Holnap hazamegyek. Kissé csalódott vagyok, hogy nem találtam errefelé egyetlen megfelelő birtokot sem, pedig komoly reményeket fűztem ahhoz a festői házhoz a csatorna mel ett. 
 	
 	– Jobb így, hogy nem sikerült. Az az épület nagyon rossz ál apotban van, és a tulajdonosok külföldön vannak. Igazán szégyenletes. 
 	– Még azt sem sikerült kiderítenem, hogy kié. Ön biztosan tudja. úgy tűnik, ön itt mindenről tud. 
 	– Sohasem érdekelt különösebben az a ház. Sokszor cserélt gazdát, az ember nem is tudja számon tartam, hányszor. Most Perryék lakják az egyik felét, a másik fele pedig hamarosan romba dől. 
 	Tuppence újra elbúcsúzott Miss Bligh-tól és visszament Mrs. Copleigh-hez. A ház csendes volt. Tuppence felment a szobájába, letette üres bevásárlószatyrát, megmosta az arcát, bepúderezte az orrát, majd kisurrant a házból. Az utcán jobbra és balra tekintett, azután gyorsan befordult a sarkon, rátért a falu mögött vezető gyalogösvényre és meg sem ál t a templomig. 
 	Tuppence belépett a templomkertbe, amely békésen szunnyadt az esti' napfényben, és a sírköveket kezdte vizsgálni. Tulajdonképpen semmilyen titkos célja nem volt ezzel. Semmit sem akart kideríteni. Egyszerűen csak szívességet tett az idős lelkésznek. Az atya olyan kedves volt hozzá, és Tuppence szeretett volna segíteni neki. 
 	Hozott magával egy noteszt és egy ceruzát arra az eshetőségre, hogyha mégis találna valamit, le tudja jegyezni. úgy gondolta, egy olyan sírkövet kel keresnie, amelyet egy adott korú gyerek emlékének ál ítottak. A temető többnyire viszonylag idős emberek emlékét őrizte. 
 	Tuppence elég hosszasan elidőzött egyiknél-másiknál. 
 	Jane Elwood, elhagyta ezt az életet január 6-án, 45 éves korában. Wil iam Marl, elhalálozott január 5-én, halála általános részvétet keltett. Mary Treves, meghalt ötévesen. 
 	1835. március 14-én ragadta el a halál. “Jelenléte maga volt a boldogság”. Szerencsés kis Mary Treves. 
 	Már majdnem elérte a túlsó falat. A sírokat itt elhanyagolták, felverte őket a gaz, és úgy tűnt, senki nem törődik a temetőnek ezzel a részével. Sok sírkő már a földön feküdt. 
 	A fal ezen a részen megsérült, helyenként le is omlott. 
 	Ez a rész a templom mögött volt, úgyhogy nem lehetett látni az útról. Semmi kétség, hogy, fiatal suhancok törtek be ide, és kárt tettek abban, amiben csak tudtak. Tuppence az egyik kőlap fölé hajolt… a rávésett betűk elmosódtak és olvashatatlanok voltak. Oldalra fordítva azonban Tuppence durván odavetett feliratot látott, amelyeket már szintén benőtt a gaz. 
 	Itt-ott kivett belőle egy-egy szót. 
 	Akárki … bántalmazza … ezen kicsik egyikét …
 	Mil stone… Mil stone ... Mil stone … és alatta, avatatlan kéz által, egyenetlenül bevésve ez ál t: Itt nyugszik Lily Waters. 
 	Tuppence mély lélegzetet vett... Észrevette maga mögött az árnyékot, de mielőtt megfordította volna a fejét, valaki hátulról leütötte. Heves fájdalmat érzett, elsötétült előtte a világ és ájultan a sírra esett. 
 	HARMADIK KÖNYV
 	TUPPENCE ELTŰNIK
 10. FEJEZET

 	Egy konferencia– és ami utána történt
 	– Nos, Beresford – mondta Sir Josiah Penn vezérőrnagy jelentőségteljes hangon –, mit gondol erről a sok üres fecsegésről? 
 	Tommy ebből a megjegyzésből azt vette ki, hogy az öreg Josh, ahogy a háta mögött tiszteletlenül hívták, nincs megelégedve a konferenciával, amelyen éppen részt vettek. 
 	– Sok beszédnek sok az alja – folytatta Sir Josiah. –
 	Egyfolytában locsognak, és közben semmit sem mondanak. Ha valaki hébe-hóba elkottyant is valami értelmeset, legalább négy tökfej azonnal felál és lehurrogja. 
 	Nem tudom, miért jöttünk ide. Vagyis tudom. úgy értem, azt tudom, hogy én miért vagyok itt. Mert nincs más dolgom. 
 	Ha nem jönnék el ezekre a konferenciákra, otthon kel ene maradnom. Tudja, hogy mit művelnek velem ott? 
 	Hatalmaskodnak rajtam, Beresford. Basáskodik felettem a házvezetőnőm, nemkülönben a kertészem. Az öreg skót nem engedi, hogy hozzányúljak a barackjaimhoz. Úgyhogy nincs más választásom, eljövök ide, fölényeskedem, és próbálom elhitetni magammal, hogy hasznos szerepet töltök be, mert őrködöm ennek az országnak a biztonsága felett. Szamárság! És önnel mi a helyzet, Beresford? Ön még egész fiatal. Minek jön ide? Csak elvesztegeti itt az idejét. Senki nem fog odafigyelni önre, akkor sem, ha olyasmit mond, amit érdemes meghal gatni. 
 	
 	Tommy magában jót mulatott azon, hogy őt előrehaladott kora el enére Sir Josiah Penn vezérőrnagy fiatalembernek titulálta. Az őrnagy valószínűleg jóval túl van a nyolcvanon, gondolta Tommy, meglehetősen süket, ráadásul súlyos hörghuruttal küszködik, de senki sem tudja a bolondját járatni vele. 
 	– Soha semmi nem intéződnék el, ha ön nem lenne itt, Sir –
 	jegyezte meg Tommy. 
 	– Szeretek erre gondolni – mondta az őrnagy. – Fogatlan buldog vagyok, de ugatni még tudok. Hogy van Mrs. 
 	Tommy? Régóta nem láttam. 
 	Tommy azt felelte, hogy Tuppence jól van, és változatlanul igen tevékeny. 
 	– Mindig is az volt. Engem leginkább egy szitakötőre emlékeztett. Folyton valamilyen látszólag lehetetlen ötlet után járt, amelyről aztán hamarosan kiderült, hogy nem is képtelenség. Ő mindenesetre nagyon jól elszórakozott ezen, – mondta az őrnagy elismeréssel. – Nem szeretem azokat a megkeseredett középkorú nőket, akikkel manapság lépten-nyomon találkozik az ember, és mindegyiknek van valami Indoka rá, nagy I-vel persze. Ami pedig a mai lányokat il eti – mondta sűrű fejcsóválások közepette –, a lányok sem olyanok már, mint az én időmben. Akkor szépek voltak, akár egy festmény. És micsoda muszlinruhákat hordtak! Egy időben harang alakú kalapban jártak, emlékszik? De hiszen ön akkor még iskolás fiú volt. Az embernek a karima alá kel ett nézni, hogy megláthassa a lány arcát. Észveszejtő volt, és ők persze tudták ezt! Emlékszem... lássuk csak… volt egy nagynénje is, ugye? Ada. Ada Fanshawe. 
 	– Ada néni? 
 	– Ő volt a legszebb lány, akit valaha is ismertem. 
 	Tommy alig tudta palástolni a meglepetését. Az,hogy az ő
 	Ada nénikéjét valaha szépnek tartották, számára teljességgel hihetetlen volt. 
 	Az öreg Josh izgatott lett. 
 	– Igen, szép volt, akár egy festmény. És milyen eleven is! 
 	Csupa vidámság! Folyton kacérkodott. Még mindig emlékszem az első találkozásunkra. Fiatal tiszt voltam, épp Indiába készültem. Séta a holdfényben a tengerparton …
 	aztán leültünk egy sziklára, és néztük a tengert. 
 	Tommy érdeklődéssel mérte végig az öreget: toka, kopasz fej, dús szemöldök és hatalmas pocak. Aztán Ada nénire gondolt: pelyhedző bajusz, zord mosoly, acélszürke haj, rosszindulatú pil antások. Mindez az idő műve, gondolta. 
 	Mit tesz az emberrel az Idő! Megpróbált elképzelni egy fiatal tisztet és egy csinos lányt a holdfényben. Nem sikerült néki. 
 	– Nagyon romantikus volt – mondta Sir Josiah Penn és nagyot sóhajtott. – Szerettem volna megkérni a kezét azon az éj elen, de a tisztek nem nősülhettek. Külszolgálatban nem. 
 	Öt 
 	évet 
 	kel ett 
 	volna 
 	várnunk, 
 	míg
 	összeházasodhattunk volna. Ez túl hosszú idő volt ahhoz, hogy egy lánytól jegyességét kérjen az ember. És aztán…
 	tudja, Indiába kel ett mennem, és hosszú idő telt el, mire hazajöhettem. Egy darabig leveleztünk egymással, ahogy az már lenni szokott. Soha többé nem láttam. Mégsem tudtam elfelejteni. Gyakran gondoltam rá. Emlékszem, egyszer évekkel később majdnem írtam is neki. Hal ottam, hogy azon a környéken él, ahol én is laktam egy ismerősömnél. Arra gondoltam, hogy elmegyek és meglátogatom, megkérdezem, elhívhatom-e valahova: Aztán azt mondtam magamban: “Ne csinálj magadból bolondot. 
 	Mostanra 
 	már 
 	valószínűleg 
 	alaposan
 	megváltozott a külseje. Néhány évvel később beszélt róla nekem valaki. Azt mondta, hogy nála csúnyább nőt még sohasem látott. Alig tudtam elhinni, de most már úgy gondolom, talán szerencsés voltam, hogy többé nem találkoztam vele. Mi van vele? Él még? 
 	– Nem. Két vagy három héttel ezelőtt meghalt – mondta Tommy. 
 	– Igazán? Igen, azt hiszem már megvolt hetvenöt vagy hetvenhat éves is. Vagy talán egy kicsit idősebb is. 
 	– Nyolcvankét éves volt – mondta Tommy. 
 	– Nahát! A hol ófekete hajú, csupa tűz, Ada! Hol halt meg? 
 	Idősek otthonában, vagy volt valaki mel ette ... nem ment férjhez, ugye? 
 	– Nem – válaszolta Tommy –,. sohasem házasodott meg. 
 	Egy otthonban élt. Meglehetősen szép helyen. Sunny Ridge a neve. 
 	– Igen, hal ottam már róla. Sunny Ridge. A húgom ismerőse lakott ott, azt hiszem. Bizonyos Mrs … mi is volt a neve ... 
 	bizonyos Mrs. Carstairs. Találkozott vele? 
 	– Nem. Nem igazán ismertem onnan senkit. Az ember csak odamegy, meglátogatja a rokonát, és ezzel kész is. 
 	– Gondolom, ez roppant nehéz ügy. Úgy értem, az ember nem tudja, mit mondjon nekik. 
 	
 	– Ada néni különösen nehéz eset volt – mondta Tommy. ––
 	Goromba természete volt, tudja. 
 	–. Elképzelhető – az őrnagy kuncogott. – Fiatalon is sokszor olyan komisz volt, akár az ördög. 
 	Sóhajtott. 
 	– És bizony ördögi dolog az öregedés. A húgom egyik ismerősének súlyos rögeszméi voltak. Mindig azt mondogatta, hogy megölt valakit. 
 	– Te jó ég! – mondta Tommy. – És igaz volt? 
 	– Ó, nem hinném. Senki sem tételezte fel róla. Szerintem
 	… – mondta az őrnagy, alaposan megfontolva az ötletet –, szerintem lehetséges, hogy igen. Ha az ember ilyen dolgokat csak úgy félvál ról közöl, senki sem hisz neki, igaz? Szórakoztató ez a gondolat, nem? 
 	– Mit mondott, kit ölt meg? 
 	– Kutya legyek, ha tudom. A férjét talán? Nem tudom, ki volt az il ető, és hogy milyen volt. Már özvegysorsra jutott, amikor megismertük. Nos – tette hozzá sóhajtva –, sajnálom Adát. Nem olvastam az újságban a halálhírét. Ha láttam volna, küldtem volna virágot vagy ilyesmit. Egy csokor rózsát vagy valami más effélét. Régen a lányok rózsát viseltek az estélyi ruhájukon. Rózsabimbók egy estélyi ruhás fiatal nő vál án. Nagyon csinos volt. 
 	Emlékszem, hogy Adának is volt egy estélyi ruhája. 
 	Mályvaszínű és rózsaszínű rózsabimbókat tűzött rájuk díszítésül. Egyszer adott nekem egyet belőlük. Persze nem volt igazi, csak művirág. Hosszú ideig őriztem ... évekig. 
 	Tudom – tette hozzá elkapva Tommy pil antását –, hogy mulattatja a dolog. Én mondom, fiam, amikor majd olyan öreg és totyakos lesz, mint én, ön is újra ilyen szentimentális lesz. Nos, azt hiszem, jobb, ha elcsoszogok, és 
 	visszamegyek 
 	nevetséges 
 	műsorunk 
 	utolsó
 	felvonásához. Adja át legszívélyesebb üdvözletemet Mrs. Tnek, amikor hazaér. 
 	A következő napon Tommy már a vonaton ült, és amikor visszagondolt erre a beszélgetésre, mosolygott magában, amint újra megpróbálta elképzelni rendíthetetlen nagynénjét és az indulatos vezérőrnagyot, milyenek is lehettek fiatal korukban. 
 	Ezt el kel mesélnem Tuppence-nek! Meg fogja nevettetni, gondolta Tommy. Kíváncsi vagyok, Tuppence mit csinált, míg én távol voltam. 
 	II. A hűséges Albert nyitott neki ajtót. Széles mosol yal fogadta. 
 	– Boldog vagyok, hogy hazajött, uram. 
 	– Én is örülök, hogy újra itthon vagyok. – Tommy letette a bőröndjét. 
 	– Hol van Mrs. Beresford? 
 	– Még nem jött vissza, uram. 
 	– Úgy érti, elutazott? 
 	– Három vagy négy napja már, hogy távol van. De vacsorára itthon lesz. Tegnap ugyanis
 	telefonált, és akkor mondta. 
 	– Ugyan miben mesterkedik? 
 	– Nem tudom, uram. Autóval ment, de vasúti térképeket is vitt magával. Úgy is mondhatnám, bárhol lehet. 
 	– Tényleg azt mondhatjuk – mondta Tommy mély átérzéssel a hangjában. – John O'Groatnál vagy a világ végén... és valószínűleg lekéste a csatlakozást visszafelé, és most egy láp közepén csücsül Little Ditherben. Isten áldja a brit vasutakat! Azt mondja, tegnap telefonált? 
 	Megmondta, hogy honnan hív? 
 	– Nem. 
 	– És mikor szólt ide tegnap? 
 	– Délelőtt. Úgy ebéd előtt. Csak annyit mondott, mindén rendben. Nem volt benne biztos, hogy mikor ér haza, de úgy gondolta, jóval vacsora előtt itthon lesz. Csirkét rendelt vacsorára. Remélem önnek is megfelel, uram. 
 	– Igen – mondta Tommy az órájára pil antva. – Most már hamarosan meg kel érkeznie. 
 	– Addig én végzek a csirkével– mondta Albert. 
 	Tommy elvigyorodott. 
 	– Rendben. A farktol ánál kapja el. Hogy van, Albert? 
 	Otthon minden rendben? 
 	– Himlőveszély volt… De most már túl vagyunk rajta. Az orvos azt mondja, az eper okozta a kiütéseket. 
 	– Jól van – mondta Tommy. Felment az emeletre, s közben egy vidám dal amot fütyörészett. Megfürdött, megborotválkozott, majd bement a hálószobába, és körülnézett. A szobát hidegnek és barátságtalannak találta. 
 	Minden kínosan rendes és tiszta volt. Körbenézett és azt gondolta, hogy olyan, mintha Tuppence sohasem létezett volna. Sehol egy kis púder a földön vagy egy elhajított könyv. 
 	– Uram! 
 	Albert ál t az ajtóban. 
 	– Igen? 
 	
 	– Kezdek aggódni a csirke miatt. 
 	– Az ördög vigye azt a csirkét – mondta Tommy. – úgy látszik, az az ál at az idegeire
 	ment. 
 	– Nos, úgy számítottam, hogy önök legkésőbb nyolckor itthon lesznek. Úgy értem, nyolcnál semmiképpen sem később asztalhoz ülnek. 
 	– Én is így gondoltam – mondta Tommy a karórájára pil antva. – Te jó ég, 25 perc múlva kilenc! 
 	– Igen, uram. És a csirke…
 	– Ó, ugyan már– mondta Tommy. – Kiveszi azt a csirkét a sütőből, és megesszük. Tuppence-nek is jut még elég. Még hogy jóval vacsora előtt hazaér! 
 	– Persze vannak, akik később vacsoráznak – magyarázta Albert. – Egyszer jártam Spanyolországban, és higgye el, ott az ember tíz óra előtt nem kaphatott vacsorát! Este tíz órakor! Ehhez mit szól, uram? Micsoda pogány népség! 
 	– Rendben – mondta Tommy szórakozottan. 
 	– Apropó, van valami elképzelése arról, hogy hol volt egész idő alatt? 
 	– Úgy érti, az asszonyom? Nem tudom, uram. Összevissza szaladgál, azt hiszem. Amenynyire én kivettem, eredetileg vonattal akart menni. Ál andóan a menetrendeket bújta. 
 	– Nos – mondta Tommy –, azt hiszem, mindenki a maga módján szórakozik, ő úgy látszik, abban leli a kedvét, ha vonaton utazgat. Kíváncsi vagyok, hol lehet. Biztos Little Ditherben, a láp közepén üldögél egy váróteremben. 
 	– De tudta, hogy ön ma hazajön, igaz, uram? – kérdezte Albert. – Valahogy majdcsak ideér. Ebben biztos vagyok. 
 	
 	Tommy úgy érezte, hogy alattvalói hűséget kínáltak fel neki. 
 	Ő és Albert egyetértettek abban, hogy Tuppence viselkedése erősen kifogásolható, mert a brit vasutakkal való kacérkodása közben megfeledkezett arról, hogy időben otthon legyen, és hazatérő férjét megfelelőképpen fogadja. 
 	Albert elment, hogy megmentse a csirkét valószínű
 	sorsától, a sütőben való elhamvadástól. 
 	Tommy épp követni akarta a konyhába, de valami megragadta a figyelmét. Lassan odament a kandal óhoz, és megnézte a felette levő képet. Mulatságos, hogy Tuppence mennyire biztos volt abban, hogy valahol már látta ezt a bizonyos házat, ö pedig abban, hogy nem látta. 
 	Akárhogyan is, meglehetősen közönséges ház. Bizonyára rengeteg ilyen van Angliában. 
 	Felágaskodott, amennyire csak tudott, de mivel még akkor sem látta jól a képet, leakasztotta, és közel vitte a lámpához. Csendes, előkelő ház volt. Rajta volt a művész aláírása is. A neve b-vel kezdődött, de Tommy nem tudta pontosan kiolvasni. Bosworth ... Bouchier … Fogott egy nagyítót, és megnézte közelebbről. A hal ból vidám csengettyűszó hal atszott. Albert rendkívül meg volt elégedve a svájci csengőkkel, amelyeket Tommy és Tuppence valamikor Grindelwaldból hoztak. Az öreg inas művészi érzékkel szólaltatta meg őket. A vacsora készen ál t. Tommy átment az ebédlőbe. Különös – gondolta, hogy Tuppence még most sem került elő. Ha defektet kapott is, ami valószínűnek tűnt, meglehetősen furcsának találta, hogy nem telefonált, és nem adott magyarázatot a késésére. 
 	
 	– Talán gondolja, hogy aggódom – mondta magában Tommy. – Persze, nem mintha eddig bármikor is aggódott volna miatta… Tuppence miatt aztán nem. Tuppence-nek ugyanis soha nem volt semmi baja. 
 	Albert az el enkezőjét latolgatta. 
 	– Remélem, nem esett komolyabb baja – jegyezte meg, miközben Tommy elé tett egy tálka káposztát, és gondterhelten csóválta a fejét. 
 	– Vigye ezt innen! Tudja, hogy utálom a káposztát –
 	mondta Tommy. – Miért érte volna baj ? Még csak fél tíz van. 
 	– Manapság egyszerűen öngyilkosság kimerészkedni az országutakra – mondta Albert. 
 	– Csoda, ha valaki baleset nélkül megússza. 
 	Megcsörrent a telefon. 
 	–: Ez ő lesz! – mondta Albert. A káposztát gyorsan a tálalóasztalra tette, és kisietett a szobából. Tommy is felál t, otthagyta a csirkét, és követte Albertet. Épp azt akarta mondani, hogy “majd én felveszem”, amikor Albert beleszólt a kagylóba. 
 	– Igen, uram? Igen. Mr. Beresford itthon van. Már adom is. 
 	– Odafordult Tommyhoz. 
 	– Bizonyos dr. Murray keresi, uram. 
 	– Dr. Murray? – Tommy elgondolkodott. A név ismerősnek tűnt neki, de abban a pil anatban nem tudta felidézni, hogy kicsoda is dr. Murray. Talán mégis baleset érte Tuppence-t… Azután megkönnyebbült, mert eszébe jutott, hogy dr. 
 	Murray a Sunny Ridge Otthon orvosa. Talán Ada néni temetésével kapcsolatban telefonál. Akár egy gyerek, Tommy sietett levonni a következtetést, hogy az orvos biztosan valamilyen jelentéktelen apróság miatt keresi, például egy űrlap miatt, amit alá kel ett volna írnia,. vagy amit esetleg dr. Murray-nak kel ett volna aláírásával el átnia. 
 	– Hal ó – mondta –, itt Beresford beszél. 
 	– Örülök, hogy otthon találom. Remélem, emlékszik rám. A nagynénjének, Miss Fanshawe-nek voltam az orvosa. 
 	. – Igen, természetesen emlékszem. Miben segíthetek? 
 	– Valamikor szeretnék egy-két szót váltani önnel. 
 	Megbeszélhetnénk egy találkozót a városiban valamelyik napra? . 
 	– Ó, azt hiszem, igen. Nem jelent gondot. De … hm…
 	olyasvalamiről van szó, amit nem mondhat el telefonon? 
 	– Ha lehet, inkább nem. Nem sürgős a dolog, de mindenképpen szeretnék beszélni önnel. 
 	–-; Valami baj van talán? – kérdezte Tommy, és eltűnődött, miért kérdezte ezt. Miért is lenne baj? 
 	– Tulajdonképpen nincs. Lehet, hogy bolhából elefántot csinálok, de történt néhány meglehetősen furcsa fejlemény Sunny Ridge-ben. 
 	– Mrs. Lancasterhez ennek nincs köze, ugye? – kérdezte Tommy. 
 	– Mrs. Lancasterhez? – lepődött meg az orvos. – Ó, nincs, ő már egy ideje elköltözött tőlünk. Tulajdonképpen még a nagynénje halála előtt. Valami egészen másról van szó. 
 	:– Nemrégiben elutaztam, és csak most értem haza. Ha megengedi, 
 	felhívnám 
 	holnap 
 	reggel… 
 	és 
 	akkor
 	megbeszélhetnénk egy időpontot. 
 	– Rendben. Megadom a telefonszámomat. Délelőtt tíz óráig a rendelőmben leszek. 
 	– Rossz hírek? – kérdezte Albert, amikor Tommy visszament az ebédlőbe. 
 	– Az Isten szerelmére, Albert, ne vészmadárkodjon! –
 	mondta Tommy ingerülten. – Nem, természetesen nem rossz hír. 
 	– Azt hittem, hogy talán az asszonyom …
 	– Ő jól van – mondta Tommy. – Sosincs semmi baja. 
 	Valószínűleg valamilyen nyomot követ … Tudja milyen, Nem aggódom többet. Vigye innen ezt a csirkét. Túl sokáig tartogatta a sütőben, teljesen ehetetlen. Kérek egy kis kávét. Azt még megvárom, aztán lefekszem. 
 	– Holnap valószínűleg kapunk az asszonyomtól egy levelet. 
 	Elkeveredhetett a postán … tudja, uram, milyen a posta …
 	vagy pedig távirat érkezik tőle, esetleg telefonál. 
 	De nem jött levél a következő napon sem…
 	Tuppence nem telefonált és távirat, sem érkezeti tőle. , Albert Tommyt figyelte, és többször is szólásra nyitotta a száját, de aztán újra és újra becsukta, meglehetősen helyesen ítélve meg a helyzetet, miszerint borúlátó jóslatait a ház ura nem fogadná szívesen. 
 	Végül Tommy megsajnálta. Lenyelte az utolsó falat lekváros pirítóst, leöblítette egy korty kávéval, és azt mondta:
 	– Rendben van, Albert. Én fogom először kimondani... Hol lehet Tuppence? Mi történt vele? És mihez fogjunk most? 
 	– Forduljunk a rendőrséghez, uram? 
 	– Nem tudom. Tudja … – Tommy nem folytatta. 
 	– Ha esetleg baleset érte ... 
 	
 	– Nála van a jogosítványa, és más hivatalos papírok, aminek alapján azonosíthatják. A kórházak nagyon gyorsan közlik az ilyesmit... azonnal kapcsolatba lépnek a rokonokkal... 
 	meg 
 	más 
 	effélék. 
 	Nem 
 	akarok
 	elhamarkodottan cselekedni… a feleségem nem örülne neki. Nincs semmilyen elképzelése, Albert… egyáltalán semmilyen elképzelése sincs arról, hogy hova mehetett? 
 	Semmit sem mondott? Nem említett valamilyen helységet
 	... vagy megyét? 
 	Albert megrázta a fejét. 
 	– Milyen hangulatban ment el? Elégedett volt? Izgatott? 
 	Boldogtalan? Aggodalmaskodó? 
 	Albert azonnal válaszolt. 
 	– Nagyon elégedett volt… szinte kirobbanóan. 
 	– Mint egy kutya, amelyik szimatot fogott – mondta Tommy. 
 	– Pontosan, uram. De hiszen tudja, milyen …
 	– Rájött valamire ... Most már azon tűnődöm … – Tommy elgondolkozva elhal gatott. 
 	Tuppence ezek szerint kiderített valamit, és ahogyan azt az imént Albertnek is mondta, elrohant, mint egy kutya, amelyik szimatot fogott. Tegnapelőtt telefonált, hogy bejelentse az érkezését. Akkor miért nem jött haza? Talán ebben a pil anatban, gondolta Tommy, épp üldögél valahol, és 
 	olyan 
 	elmerülten 
 	traktálja 
 	az 
 	embereket 
 	a
 	hazugságaival, hogy másra nem is tud gondolni. 
 	Márpedig ha Tuppence nyomoz, rendkívül bosszús lenne, ha ő, a férje elrohanna a rendőrségre, és nekiál na nyavalyogni, hogy eltűnt a felesége. Hal otta, amint Tuppence azt mondja: “Hogy lehettél olyan ostoba, hogy ilyesmit csinálsz! Tudok magamra vigyázni! Ezt már igazán tudnod kel ene!” (De tényleg tud magára vigyázni?) Csakhogy az ember sosem sejthette, merre sodorja Tuppence-t a képzelőereje. 
 	Veszélybe került volna? Eddig semmi jele sem volt annak, hogy ez az úgy veszélyes ... Eltekintve persze Tuppence képzelgéseitől. 
 	És ugyan mi történne akkor, ha elmenne a rendőrségre, és elmondaná, hogy a felesége nem jött haza akkorra, amikorra ígérte… A rendőr csak ülne vele szemben, és tapintatos képet vágna, bár magában bizonyára jót vigyorogna a dolgon, és aztán feltehetőleg megkérdezné, persze továbbra is nagyon tapintatosan, hogy milyen férfi ismerősei vannak a feleségének. 
 	– Magam fogom megkeresni! – határozta él Tommy. –
 	Valahol csak lennie kel . Fogalmam sincs, hogy északon, délen, keleten vagy nyugaton-e … Mindenesetre csacsiság volt tőle, hogy nem szólt egy szót sem arról a telefonban, hogy hol van …
 	– Talán egy banda vetette ki rá a hálóját – mondta Albert. 
 	– Ne gyerekeskedjen, Albert! Az ilyesmiből már évekkel ezelőtt kinőtt! 
 	– Mit fog tenni, uram? 
 	– Bemegyek Londonba – mondta Tommy az órájára pil antva. – Előbb a klubomban megebédelek dr. Murray-vel. 
 	Van 
 	valami 
 	mondandója 
 	számomra 
 	néhai
 	nagynénémmel kapcsolatban … Lehet, hogy kapok tőle pár jó tippet Tuppence hol étét il etően… Végül is ez az úgy Sunny Ridge-ben kezdődött. Magammal viszem azt a képet is, amelyik ott lóg a kandal ó fölött a hálószobánkban. 
 	– Úgy érti, elviszi a Scotland Yardra? 
 	– Nem – mondta Tommy. – A Bond Streetre viszem. 
 11. FEJEZET

 	A Bond Street és dr. Murray
 	Tommy kiszál t a taxiból, kifizette az utat, és visszahajolt a kocsiba, hogy kivegye azt a meglehetősen ügyetlenül elkészített csomagot, amelyik nyilvánvalóan egy kép volt. 
 	Amenynyire csak tudta, a hóna alá szorította a festményt, és belépett az Új Athéni Galériába, London egyik legrégibb és legjelentősebb képtárába. 
 	Tommy nem volt a művészetek nagy pártfogója, azért kereste fel az Új Athéni Galériát, mert volt egy barátja, aki ott “misézett”. 
 	. A “misézés” azért az egyetlen megfelelő szó az ő
 	esetében, mert az áhítatos érdeklődése, a halk beszéde, szelíd mosolya mind nagyon egyháziasan hatottak. 
 	A fiatalember arca nyomban mosolyra derült,, amikor megpil antotta a barátját. 
 	– Szervusz, Tommy! – mondta. – Régóta nem láttalak. Mi az ott a hónod alatt? Csak azt ne mondd, hogy öregségedre felcsaptál festőnek!: Sokan csinálják ezt... és az eredmény általában szánalomra méltó. 
 	– Azt hiszem, a művészet sohasem volt az én kenyerem –
 	szabadkozott Tommy., – Bár be kel val anom, hogy a minap nagy vonzóerőt gyakorolt rám egy könyvecske, amelyik igen egyszerű kifejezésekkel magyarázta el, hogyan tanulhat meg egy ötéves gyerek vízfestékkel festeni. 
 	– Isten óvjon bennünket, ha te ebbe belefogsz! Akár Moses nagymama. 
 	– Az igazat megval va, Robert, csupán festményekkel kapcsolatos szakértelmedre szeretnék igényt tartani. 
 	Kérlek, mondd meg, mi a véleményed erről. 
 	Robert jól begyakorlott mozdulattal elvette a képet Tommytól. A festményt egy székre helyezte, alaposan megvizsgálta, aztán öt-hat lépésnyire eltávolodott tőle, majd tekintetét Tommy felé fordította. 
 	– Nos, mit akarsz tudni róla? El akarod adni? 
 	– Nem – tiltakozott Tommy –, nem akarom eladni, Robert. 
 	Csak tudni szeretném, mi ez. Először is azt mondd meg nekem, ki festette. 
 	– Ami azt il eti – mondta Robert –, ha meg akarsz tőle szabadulni, mostanában igazán könnyen eladható. Tíz évvel ezelőtt nem lett volna az. De Boscowan épp most kezd újra divatba jönni. 
 	– Boscowan? – Tommy érdeklődéssel nézett rá. – Úgy érted, ez a művész neve? Láttam, hogy alá van írva, és a festő neve b betűvel kezdődik, de nem tudtam kiolvasni. 
 	– Ó, biztosan Boscowan festette. Körülbelül 25 évvel ezelőtt nagy népszerűségnek örvendett. Sok kiál ítása volt. 
 	Az emberek szépen vették a munkáit. Szakmai szempontból nagyon jó festő. Csak aztán, ahogy az lenni szokott, kiment a divatból. Végül szinte alig volt kereslet a képeire, de az utóbbi időben kezd újra feljönni, ő, Stichwort és Fondel a. 
 	– Boscowan – ismételte Tommy. 
 	– B-o-s-c-o-w-a-n – betűzte Robert készségesen. 
 	– Még most is fest? 
 	– Nem. Meghalt. Néhány évvel ezelőtt. Már elég öreg volt. 
 	Hatvanöt évesen halt meg. Meglehetősen termékeny festő
 	volt. Sok képe maradt ránk. Tulajdonképpen mi is gondolkodunk azon, hogy rendezünk itt neki egy kiál ítást, úgy négy-öt hónapon belül. Jó bevételt hozna, azt hiszem. 
 	Miért érdekel ennyire? 
 	– Túl hosszú időbe tel ene elmondanom – mondta Tommy. 
 	– Valamelyik nap meghívlak ebédelni, és elmesélem a történetet 
 	elejétől 
 	fogva. 
 	Hosszú, 
 	bonyolult 
 	és
 	tulajdonképpen meglehetősen ostoba egy ügy. Mindössze csak erről a Boscowanról akartam megtudni mindent. Nem tudod véletlenül, hogy hol van az a ház, amelyet ezen-a képen megfestett? 
 	– Ezt egyáltalán nem tudnám megmondani.. Mindig ilyesmiket festett. Kicsi vidéki házakat, melyek általában meglehetősen eldugott helyeken találhatók, néha egy tanyát, néha csak egy-két tehenet. Olykor egy-egy szekér is került a képre, de mindig a messzi távolba helyezte őket. 
 	Csendes kel emes tájképek. Semmi felületesség vagy rendezetlenség nem volt tetten érhető rajtuk. Néha képeinek a felülete olyan, mintha lakkozva lenne. Sajátos technikája volt, és ez tetszett az embereknek. Sok képe Franciaországban, van, leginkább Normandiában. Főleg templomokat ábrázolnak. Van is itt valami tőle. Várj egy percet, megmutatom. 
 	
 	Odament a lépcsőlejárathoz, és lekiabált valakinek. Aztán visszajött egy kis méretű képpel, és ezt is egy székhez támasztotta. 
 	– Tessék – mondta. – Ez egy normandiai templom. 
 	– Igen – mondta Tommy –, látom. Ugyanaz a fajta dolog. A feleségem azt mondja, soha senki nem élt abban a házban, ami azon a képen látható, amit magammal hoztam. Most már értem, mire gondolt. Nem hiszem, hogy valaha is misézett volna pap ebben a templomban. 
 	– Nos, a feleséged talán mondott erről valamit. Csendes, békés tájak, emberek nélkül. Boscowan nemigen festett embereket. Ugyan néha van egykét alak a tájképein, de az a gyakoribb, hogy nincs. Bizonyos szempontból azt hiszem, ez adja képeinek különös báját. Olyan, mintha eltávolított volna róluk minden emberi lényt, és a vidék sokkal nyugodtabb nélkülük. Talán ez az egyik oka annak, hogy miért jött most újra divatba. Manapság mindenütt túl sok ember van, túl sok az autó, túl nagy a zaj és a nyüzsgés az utakon. Béke, tökéletes béke honol a képein. Azt hirdeti, térjünk vissza a természethez. 
 	– Igen, ez elképzelhető. Milyen ember volt ez a Boscowan? 
 	– Személyesen nem ismertem. Még azelőtt élt, hogy én ebben a szakmában dolgozni kezdtem. Valószínűleg jobb festőnek tartotta magát, mint amilyen volt. Egy kicsit felvágott. De összességében kedves, szeretetreméltó ember volt. És volt szeme a nőkhöz. 
 	– Fogalmad sincs, hogy hol festhette ezt a képet? 
 	Gondolom, valahol Angliában. 
 	– Szerintem is. Akarod, hogy kiderítsem neked? 
 	
 	– Hálás lennék érte. 
 	– Valószínűleg az lenne a legjobb, ha megkérdeznénk a feleségét, pontosabban az özvegyét. Emma Winget, a szobrászt vette feleségül. Ismert művész. Nem túl termékeny, de azért elég jelentős a munkássága. 
 	Elmehetnél hozzá és megkérdezhetnéd tőle. Hamsteadben lakik. Megadom neked a címét. Az utóbbi időben jó néhányszor kapcsolatba léptünk vele, amiatt a kiál ítás miatt, amelyet a férje munkáiból rendezünk. Tőle is vásárolunk néhány kisebb szobrot. 
 	Odament az íróasztalhoz, felütötte a nyilvántartást, írt valamit egy kártyára, majd átadta Tommynak. 
 	– Tessék, Tommy, itt a címe – mondta. – Nem tudom, mi ez a rejtély körülötted. Mindig is a rejtélyek embere voltál, nem igaz? Szép darab ez a kép Boscowan munkásságából. 
 	Lehet, hogy felhasználnánk a kiál ításhoz. Majd írok neked, hogy emlékeztesselek rá. 
 	– Nem ismersz egy bizonyos Mrs. Lancastert? 
 	– Nos, most senki nem jut az eszembe, akit így hívnának. 
 	Művész vagy ilyesmi? 
 	– Nem, nem hinném. Csak egy idős hölgy, aki az utóbbi néhány évben idősek otthonában élt. Ez a kép az övé volt, míg oda nem adta egy nagynénémnek. 
 	– Nem mondhatnám, hogy ez a név mond nekem valamit. 
 	Az lesz a legjobb, ha elmégy, és beszélsz Mrs. 
 	Boscowannel. 
 	– És ő milyen? 
 	– Azt hiszem, jóval fiatalabb, mint a férje volt. Annák a nőnek aztán van egyénisége. 
 	
 	– Bólintott néhányszor. – Igen, így van. De gondolom, ezt majd te is meglátod. 
 	Fogta a kis képet, odavitte a lépcső korlátjához, lenyújtotta valakinek, és utasította az il etőt, hogy akassza fel újra a festményt. 
 	– Jó neked, hogy ilyen sok “csatlósod” van. Körülnézett, most méltatta először figyelemre
 	a környezetét. 
 	–- Ez meg mi a csuda itt? – kérdezte fintorogva. 
 	– Paul Jaggerowski... Egy érdekes fiatal szláv művész munkája. Azt mondják, az összes képét drogok hatása alatt festette. Nem tetszik? 
 	Tommy alaposan megszemlélte az egyik képet, amely egy torz tehenekkel benépesített fémeszöld színű rétet ábrázolt egy necc bevásárlószatyorban. 
 	– Őszintén szólva, nem. 
 	– Filiszteus – mondta Robert. – Gyere, harapjunk valamit. 
 	– Nem lehet. Egy orvossal találkozom a klubomban. 
 	– Csak nem vagy beteg? 
 	– Makkegészséges vagyok. A vérnyomásom annyira rendben van, hogy csalódást okozok minden orvosnak, aki csak megméri. 
 	– Akkor miért találkozol azzal az orvossal? 
 	– Ó – felelte Tommy vidáman –, csak egy halott miatt kel beszélnem vele. – Köszönöm a segítségedet. Viszlát! 
 	Tommy némi kíváncsisággal tekintett a dr. Murray-vel való találkozás elébe. úgy gondolta, hogy valami formaságról lehet szó Ada néni halálával kapcsolatban, de hogy dr. 
 	Murray miért nem említette a beszélgetés témáját telefonon, azt Tommy el sem tudta képzelni. 
 	– Attól tartok, egy kicsit elkéstem – mondta dr. Murray, miközben kezet ráztak, de elég nagy volt a forgalom, és időbe telt, míg idetaláltam. Sajnos nem ismerem jól Londonnak ezt a részét. 
 	– Sajnálom, hogy idefárasztottam – mondta Tommy. –
 	Valamilyen önnek megfelelőbb helyet is választhattunk volna. 
 	Tommy egy székre mutatott, frissítőket javasolt, és cigarettával kínálta dr. Murrayt. Miután a két férfi kényelmesen 
 	elhelyezkedett, 
 	a 
 	doktor 
 	kezdte 
 	a
 	beszélgetést. 
 	– Biztos vagyok benne, hogy felkeltettem az érdeklődését –
 	mondta. – Az igazat megval va. Sunny Ridge-ben van egy kis baj. Bonyolult és zavaros ügyről van szó, és tulajdonképpen semmi köze sincs önhöz. Nincs jogom önt zaklatni vele, de van egy kis esélye, hogy ön tud valamit, amivel a segítségemre lehet. 
 	– Nos, természetesen megteszek minden tőlem telhetőt. 
 	Van valami köze ennek a dolognak a nagynénémhez, Miss Fanshawe-hez? 
 	– Közvetlenül nincs. De bizonyos szempontból őt is érinti. 
 	Bizalmasan beszélhetek önnel, ugye, Mr. Beresford? 
 	– Igen, természetesen. 
 	– Az igazat megval va a minap összefutottam egyik közös ismerősünkkel. Mondott nekem önről néhány dolgot. Úgy vettem ki, hogy a háborúban önnek meglehetősen fontos küldetést kel ett teljesítenie. 
 	– Én nem fogalmaznék ilyen komolyan – mondta Tommy diplomatikusan. 
 	– Ó, én igazán megértem, hogy ez nem olyan dolog, ami hétköznapi beszélgetések témája lehet. 
 	– Nem hiszem, hogy ez manapság számit. Hosszú idő telt el a háború óta. A feleségem és én fiatalabbak voltunk akkor. 
 	– Végül is ennek semmi köze ahhoz, amiről én beszélni akarok, de legalább úgy érzem, őszinte lehetek önhöz, mert nem fogja továbbadni azt, amit most elmesélek. Bár lehetséges, hogy később amúgy is kipattan á dolog. 
 	– Azt mondja, van egy kis baj Sunny Ridge-ben? 
 	– Igen. Nem sokkal ezelőtt az egyik betegünk meghalt. 
 	Bizonyos Mrs. Moody. Talán a nagynénje említette önnek valamikor ezt a hölgyet. 
 	– Mrs. Moodyt? – Tommy elgondolkozott. – Nem, nem hiszem. Legalábbis nem emlékszem. 
 	– Egyike volt az idősebb betegeinek. Már túl járt a hetvenen, de semmi komolyabb betegségben nem szenvedett. Amolyan örökmozgó volt. Az asszonyoknak ahhoz a típusához tartozott, akik ahogy öregszenek, mind jobban és jobban emlékeztetnek a tyúkokra. Egyfolytában kotkodácsolnak. Mindent elfelejtenek. Felizgatják magukat minden semmiség miatt. Általában kutya bajuk sincs, és szel emileg egészen frissek. 
 	– Csak folyton kotkodácsolnak – mondta Tommy. 
 	– Ahogy mondja. Mrs. Moody is ezt tette. A nővéreknek viszonylag sok gondjuk volt vele, de nagyon szerették.. 
 	Szokása szerint elfelejtette, mikor evett, és nagy hűhót csapott, hogy nem adtak neki vacsorát, mikor valójában már megvacsorázott. 
 	– Ó – mondta Tommy hirtelen – Mrs. Kakaó! 
 	– Tessék? 
 	– Bocsánat – mondta Tommy –, a feleségemmel adtuk neki ezt a nevet. Éppen Jane nővér után kiabált, amikor végigmentünk a folyosón, és azt mondta, hogy még nem kapott kakaót. Bolondos kicsi asszony volt. Mindkettőnket megnevettetett, és mi csak Mrs. Kakaónak hívtuk Szóval Mrs. Moody meghalt. 
 	– Nem voltam különösebben meglepve, amikor a haláleset bekövetkezett – mondta dr. Murray. – Lehetetlen ugyanis megjósolni, hogy egy idős hölgy mikor hal meg. Asszonyok, akiknek az egészségi ál apota súlyos, és akiknél az ember úgy gondolja, hogy egy évig sem élnek már, néha elhúzzák még akár egy évtizedig is. Szívósak, ragaszkodnak az élethez, és ezt az élni akarást néhány bacilus nem tudja kioltani. Aztán vannak olyanok is, akik viszonylag jó egészségnek örvendenek, és akikről azt gondolná az ember, magas kort érnek meg. Ugyanakkor, ha influenzát vagy hörghurutot kapnak, nincs elég erejük, hogy felépüljenek, és meglepő gyorsasággal elhaláloznak. Így aztán, én, aki egy idősek otthonának vagyok az orvosa, nem lepődöm meg, ha, az egyik bentlakó váratlanul elhalálozik. Mrs. Moody esete azonban valahogy más. 
 	Álmában halt meg, súlyos betegségnek korábban semmilyen jelét nem mutatta, és véleményem szerint a halála teljesen váratlan volt. Egy sor jutott eszembe róla Shakespeare 
 	drámájából, 
 	a 
 	Macbethből. 
 	Sokszor
 	tűnődöm, hogyan értette Machbeth, amikor azt mondta a feleségéről: “Előbb-utóbb meg kel halnia.” 
 	– Igen, emlékszem, jómagam is elgondolkodtam egyszer rajta, mire akart célozni ezzel Shakespeare – mondta Tommy – Már nem emlékszem ki rendezte, és ki játszotta akkor Macbethet, de az az előadás, és különösen Machbeth játéka erősen azt éreztette, hogy Macbeth azt próbálja sugalmazni az orvosnak, hogy jobb lenne, ha Lady Macbeth nem volna az útjában. Az orvos valószínűleg megértette a célzást. Utána van az, hogy amikor Macbeth már biztonságban érzi magát a felesége halálát követően, mert a nő indiszkréciója és bomló elméje már nem tud többé kárt okozni neki; akkor kifejezi iránta való szeretetét és gyászát. “Előbb-utóbb meg kel halnia.” 
 	–- Pontosan – mondta dr. Murray. – így vélekedtem én is Mrs. Moodyval kapcsolatban. Úgy éreztem, előbb-utóbb meghalt volna. De nem három héttel ezelőtt, minden ok nélkül…
 	Tommy nem válaszolt. Kíváncsian nézett az orvosra. 
 	– Az orvosoknak is vannak persze gondjaik. Ha például az ember nem tudja minden kétséget kizáróan megál apítani, hogy mi okozta az egyik beteg halálát, csak egy módon bizonyosodhat meg róla: boncolással. Előfordul azonban, hogy a boncolást az elhunyt rokonai nem támogatják. De ha az orvos ragaszkodik hozzá, és kiderül hogy az ok teljesen elképzelhetően természetes, vagy valamilyen olyan betegség végzett az il etővel, aminek nem mindig vannak külső jelei, akkor az orvos karrierjét ez nagyon kedvezőtlenül 
 	befolyásolhatja, 
 	mivel 
 	diagnózisa
 	megkérdőjelezhető volt…
 	
 	– Ez bizony nem egyszerű dolog. 
 	– A szóban forgó hölgy rokonai távoli unokatestvérek. 
 	Úgyhogy elhatároztam, megszerzem a beleegyezésüket a boncoláshoz, mivel orvosi érdek, hogy a halál okát megál apítsuk. Amikor egy beteg álmában hal meg, akkor a pontos esetfeltárás szélesítheti az ember szakmai tudását. Gondolhatja, jócskán kimagyaráztam a. dolgot, és igyekeztem nem túl hivatalos hangot megütni. Szerencsére nem izgatta őket különösebben az ügy. Én persze nagyon megkönynyebbültem. Ha a boncolás lezajlott, és mindent rendben találtam, lelkiismeret furdalás nélkül kiál íthatom a halotti bizonyítványt. Bárki meghalhat köznapi nyelven szólva 
 	szívelégtelenség 
 	következtében, 
 	amelynek
 	különböző okai lehetnek. Mrs. Moody szíve tulajdonképpen nagyon jó ál apotban volt a korához képest. Izületi gyul adása és reumája volt, és időnként a májával is voltak gondok, de ezek egyike sem tűnt összeegyeztethetőnek azzal, hogy álmában halt meg. 
 	Dr. Murray itt szünetet tartott. Tommy szólásra nyitotta a száját, de aztán újra becsukta. Az orvos bólintott. 
 	– Igen, Mr. Beresford. Gondolom, most már érti, mire célzok. A halál oka morfium-túladagolás volt. 
 	– Te jó ég! – Tommy döbbenten bámult rá, és ez a felkiáltás önkéntelenül tört ki belőle. 
 	– Igen. Egészen hihetetlennek tűnt, de a vegyelemzéshez nem fért kétség. A kérdés az: hogyan jutott a szervezetébe ez az anyag? Neki nem volt felírva morfium, hiszen nem voltak heves fájdalmai. Természetesen három lehetőség ál t fenn. Lehet, hogy véletlenül vette be. Ez azonban valószínűtlen. Lehet, hogy tévedésből,egy másik beteg gyógyszerét szedte be, de ez sem különösebben valószínű. 
 	A betegeknél nem lehet morfium, és nem is veszünk fel olyanokat, akik drogfüggőségben élnek, és lehetséges, hogy van a tulajdonunkban ilyesmi. Lehetett szándékos öngyilkosság is, de ezt nagyon nehezen tudnám elfogadni. 
 	Mrs. Moody, bár aggodalmaskodó típus volt, általában nagyon vidám volt, és egészen biztos vagyok benne, hogy sohasem gondolt arra, hogy véget vessen az életének. A harmadik lehetőség az. hogy a halálos adagot szándékosan adták be neki. De kicsoda, és miért? 
 	Természetesen van morfiumtartalékunk, amelyet Miss Packard mint okleveles kórházi ápolónő jogosult kezelni, és amelyet egy zárható szekrényben tart. Olyan betegségeknél, mint amilyen az ülőidegzsába vagy az ízületi gyul adás, a fájdalom annyira erős és hosszan tartó lehet, hogy esetenként morfiumot kel beadni a betegnek. 
 	Reméltük, hogy találunk olyan körülményt, amelynek folytán Mrs. Moody esetleg veszélyes mennyiségű morfiumot kaphatott, vagy tévedésből ő maga vehette be abban a hiszemben, 
 	hogy 
 	az 
 	emésztési 
 	zavarokra 
 	vagy
 	álmatlanságra való gyógyszer. Semmilyen lehetséges körülményt nem találtunk. Következőként Miss Packard azt javasolta, és én egyetértettem vele, hogy alaposan vizsgáljuk meg az ehhez hasonló haláleseteket Sunny Ridge-ben két évre visszamenőleg, örömmel mondhatom, hogy nem sok fordult elő. Azt hiszem, összesen hét, ami viszonylag jó átlag ilyen idős embereknél. Két halál oka hörghurut volt, ezek teljesen egyértelműek voltak, további két beteg halálát influenza okozta, amely mindig lehetséges halálok a téli hónapokban, mert a törékeny, idős asszonyok szervezetének gyenge az el enál óképessége. 
 	Elhal gatott, majd azt mondta:
 	– Mr. Beresford, a másik három halálesetet kifejezetten gyanúsnak találtam. Hosszas mérlegelés után arra a következtetésre 
 	jutottam, 
 	hogy 
 	bármennyire 
 	is
 	lehetetlennek látszik, Sunny Ridge-ben egy elmebeteg gyilkos garázdálkodott, mégpedig égy minden gyanú felett ál ó személy. 
 	Néhány pil anatig csend volt. Tommy felsóhajtott. 
 	– Nem kételkedem az ön szakmai tudásában – mondta –, de őszintén szólva hihetetlennek tűnik az egész. Ilyen dolgok véleményem szerint nem történhetnek meg. 
 	– De igen – mondta dr. Murray zordan –-, nagyon is megtörténnek. Nézzen csak át néhány boncolási jegyzőkönyvet. Itt van például mindjárt egy házvezetőnő
 	esete. Több háztartásban is főzött. Kedves, jóravaló asszonynak tartották a munkaadói, megbíztak benne, jól főzött, szeretett velük lenni. Egy idő múlva aztán különös dolgok történtek. Egy tányér szendvicset készített vagy uzsonnát a kirándulásra, és valahogy arzén is került bele. 
 	Két-három mérgezett szendvics lapult a többi közt. 
 	Nyilvánvalóan a vak véletlen irányította, hogy ki vette ki, és ette meg őket. Úgy tűnt, személyes indítéka nem volt. 
 	Ugyanez az asszony szolgált valahol három-négy hónapot, és betegségnek nyoma sem volt. Aztán elment máshová dolgozni, és az új munkahelyén három héten belül két családtag is meghalt, miután szalonnát ettek reggelire. 
 	
 	Mivel ezek az esetek Anglia különböző, részein és rendszertelen időközben történtek, a rendőrségnek némi időre volt szüksége, ahhoz, hogy a nyomára bukkanjon. 
 	Természetesen minden alkalommal más nevet használt. 
 	De annyi kedves és rátermett középkorú házvezető nő van, hogy nem volt könnyű kideríteniük, melyik volt az. 
 	– Miért tette? 
 	– Nem hiszem, hogy bárki is tudta. A szakértőknek különféle elképzelésük volt, természetesen elsősorban a pszichológusoknak. 
 	Val ásos 
 	asszony 
 	volt 
 	és
 	lehetségesnek tűnik, hogy val ási mániája miatt úgy érezte, hogy istenadta joga van a világot egyes emberektől megszabadítani. Úgy tűnt, ő maga semmilyen személyes el enszenvet nem táplált irántuk. 
 	– Aztán megemlíteném önnek egy francia nő, Jeanne Gebron esetét, akit a “könyörületesség-angyalának” 
 	neveztek. Annyira bántotta, ha a szomszédainak betegek voltak a gyerekei, hogy rögtön odasietett hozzájuk, és ápolta őket. Órákat ült az ágyuk mel ett. Itt is kel ett némi idő, mire az emberek rájöttek, hogy a gyerekek, akiket ő
 	gondozott, sohasem gyógyultak meg, hanem hamarosan mindannyian jobblétre szenderültek. És hogy miért tette? 
 	Valószínűleg azért, mert amikor fiatal volt, meghalt a gyermeke. A gyász nyilvánvalóan nagyon lesújtotta. Talán ez volt az indítóoka bűntetteinek. Ha az ő gyermeke meghalt, akkor haljanak meg más asszonyok gyermekei is. 
 	De az is lehetséges, hogy a saját gyermeke is egyike volt az áldozatoknak. 
 	– A hideg futkos a hátamon – mondta Tommy. 
 	
 	– Az imént csak a legtragikusabb példákat mondtam el –
 	válaszolta az orvos. – Lehet, hogy más esetek ennél sokkal egyszerűbbek. Talán emlékszik Armstrongra. Bárki, aki őt valahogyan megsértette, vagy megbántotta, sőt akiről csak úgy gondolta, hogy megsértette, azt meghívta magához egy teára és arzénos szendvicseket adott neki. Mondhatni túlérzékenységben 
 	szenvedett. 
 	Az 
 	első 
 	bűntetteit
 	nyilvánvalóan személyes előnyökért követte el. Például örökségért. A feleségét pedig azért tette el láb alól, hogy elvehessen egy másik nőt. De említhetném Warriner nővér esetét is, aki az egyik idősek otthonát vezette. Az emberek ráhagyták a vagyonukat, és ezért kényelmes öregkort biztosított nekik halálukig… De a vég hamar elérte őket. Ők is morfiumot kaptak... Nagyon kedves nő volt, de nem voltak lelkiismereti aggályai... Azt hiszem a jótevőjüknek tartotta magát. 
 	– Induljunk ki abból, hogy a halálesetekkel kapcsolatos feltevései igazak. Bizonyára van valamilyen elképzelése arról, hogy ki lehetett a gyilkos-? 
 	– Sajnos nincs. Nem bukkantam semmilyen nyomra. A gyilkos valószínűleg őrült, és az őrültség – némelyik formáját nagyon nehéz felismerni. Talán olyasvalaki, aki nem szereti az öregeket, mert valamilyen idős ember megnyomorította, vagy tönkretette az életét, vagy legalábbis ezt ő így gondolja. Vagy lehetséges, hogy valaki olyan tette, akinek sajátos elképzelései vannak a kegyes halálról, és úgy gondolja, hogy mindenkivel, aki hatvan év fölött van, könyörületesen végezni kel . Természetesen bárki lehet. Az egyik beteg vagy valamelyik dolgozó… egy nővér vagy egy háztartási alkalmazott. Hosszasan megvitattam a kérdést Mil icent Packarddal, az otthon vezetőjével. Rendkívül jól képzett, értelmes, gyakorlatias nő, és szigorúan el enőrzi mind a betegeket, mind pedig az otthon dolgozóit. Ál ítása szerint ő semmi gyanúsat nem észlelt. 
 	– De miért fordult hozzám? Én mit tehetek ebben az ügyben? 
 	– A nagynénje, Miss Fanshawe, néhány évig ott lakott. 
 	Nagyon okos asszony volt, bár gyakran tettette az el enkezőjét. Az volt a szórakozása, hogy eljátszotta a szenilis vénaszszonyt, valójában azonban nagyon is értelmes volt. Arra szeretném kérni, Mr. Beresford, hogy gondolkodjék el azon … a feleségével együtt, hogy van-e valami, amire vissza tudnak emlékezni, amit a nagynénje különösnek talált. Az öreg hölgyek sok mindent észrevesznek, és különösen az igazán éles elméjűek, mint amilyen Miss Fanshawe is volt, meglepően sokat tudnak arról, hogy mik történnek az olyan helyeken, mint amilyen Sunny Ridge. Ezek az idős hölgyek ráérnek, tudja, és minden idejüket azzal töltik, hogy szétnéznek maguk körül, és következtetéseket vonnak le. Ez lehet, hogy fantasztikusnak tűnik, meglepő módon azonban néha mégis teljesen helytál ó. 
 	Tommy megrázta a fejét. 
 	– Értem, mire gondol… De semmi ilyesmire nem emlékszem. 
 	– Ha jól értettem, a felesége nem tartózkodik otthon. Nem gondolja, hogy ő talán emlékezhet valamire, ami önnek nem tűnt fel? 
 	– Megkérdezhetem …, de kétlem. – Tétovázott kissé, aztán azt mondta. – Volt azonban valami, ami nagyon aggasztotta a feleségemet… az egyik idős hölggyel, bizonyos Mrs. Lancasterrel kapcsolatban. 
 	– Mrs. Lancastert mondott? Igen? 
 	– A feleségemnek az jár a fejében, hogy Mrs. Lancastert a rokonai nagyon hirtelen vitték el az otthonból. Mrs. 
 	Lancaster ajándékba adott egy képet a nagynénémnek, és a feleségem úgy érezte, hogy a néni halála után vissza kel ene szolgáltatni a festményt Mrs. Lancasternek, úgyhogy megpróbált kapcsolatba lépni vele, hogy megtudakolja, vissza szeretné-e kapni a képet. 
 	– Nos, ez igazán nemes gesztus volt Mrs. Beresfordtól. 
 	– Csakhogy kiderült, hogy nagyon bonyolult Mrs. Lancastert utolérni. Megadták annak a hotelnek a nevét, ahol Mrs. 
 	Lancaster és a rokonai ál ítólag megszál tak, de senki ilyen nevű személy nem lakott ott, és még csak nem is jegyeztetett elő szobát. 
 	– Ó! Ez igazán különös. 
 	– Igen. Tuppence is annak találta. Másik címet nem hagytak Sunny Ridge-ben. Tulajdonképpen számtalan kísérletet tettünk, hogy felvegyük a kapcsolatot Mrs. 
 	Lancasterrel és Mrs. … azt hiszem, Johnsonnal, de minden erőfeszítésünk kudarcba ful adt. A feleségem beszélt az ügyvéddel, aki a számlákat rendezte, és a formaságokat intézte Miss Packarddal, de ő is csak egy bank címét tudta megadni. A bankok pedig – mondta Tommy szárazon –, mint tudja, nem adnak ki semmilyen információt. 
 	
 	– Hacsak nem az ügyfelük kéri. 
 	– A feleségem írt Mrs. Lancasternek a bankon keresztül, és Mrs. Johnsonnak is, de nem kapott választ. 
 	– Ez kissé szokatlan. De vannak emberek, akik csak hébe-hóba válaszolnak a leveleikre. Az is lehet, hogy külföldre távoztak. 
 	– Valóban így van. . . Őszintén szólva engem egyáltalán nem aggasztott a dolog. A feleségemet viszont igen. Úgy tűnik, meg van győződve arról, hogy Mrs. Lancasterrel történt valami. Sőt azt is mondta, hogy folytatni fogja a kutatást, amíg én távol vagyok. Nem tudom pontosan, mit szándékozott tenni, „talán elment a hotelba, a bankba vagy az ügyvédhez. Szóval egy kicsit megpróbált utána járni a dolgoknak. 
 	Dr. Murray udvariasan, de kissé unottan hal gatta Tommy elbeszélését. 
 	– Mire gondolt valójában? 
 	– Úgy véli, Mrs. Lancastert valamilyen veszély fenyegeti…
 	sőt az is lehet, hogy történt vele valami. 
 	Az orvos felhúzta a szemöldökét. 
 	– Ó! Én aligha hinném…
 	– Lehet, hogy ön ezt ostoba aggodalmaskodásnak tartja –
 	mondta Tommy, de a feleségem tegnapra ígérte, hogy hazajön, és nem érkezett meg. Nagyon aggódom miatta. 
 	– Biztosra ígérte az érkezését? 
 	– Igen. Tudta, hogy én is akkor érek haza a konferenciáról. 
 	Úgyhogy telefonált az inasunknak, Albertnek, hogy vacsorára hazajön. 
 	– És ön szerint, nem jel emző rá, hogy ilyesmit csinál? –
 	
 	kérdezte dr. Murray. Most már némi érdeklődéssel nézett Tommyra. 
 	– Nem – mondta Tommy. – Ez egyáltalán nem jel emző
 	Tuppence-re. 
 	Ha 
 	valami 
 	közbejött 
 	volna, 
 	vagy
 	megváltoztatta volna a tervét, újra telefonált volna, vagy küldött volna egy táviratot. 
 	– Hm. Értesítette a rendőrséget? 
 	– Nem – válaszolta Tommy. – Nincs semmi okom azt hinni, hogy bajba került, vagy veszélyben van. úgy értem, ha baleset érte volna, vagy kórházba került volna, vagy bármi efféle, valaki biztosan értesített volna, nem igaz? 
 	–- Azt hiszem, igen… Feltéve, ha van nála valamilyen azonosításra alkalmas irat…
 	– Magával vitte a jogosítványát. – mondta Tommy. 
 	Dr. Murray összeráncolta a szemöldökét. Tommy folytatta. 
 	– Aztán felhívott ön … és elmondta nekem mi történik Sunny Ridge-ben … Hogy olyan emberek haltak meg, akiknek nem kel ett volna meghalniuk. Tegyük fel, hogy ez a kis öregasszony rájött valamire… látott valamit, gyanított valamit… és persze fecsegni kezdett róla. Valahogy el kel ett hal gattatniuk, ezért gyorsan eltávolították onnan, és olyan helyre vitték, ahol nem találnak rá. Nem tehetek róla, de olyan érzésem van, hogy ez az egész valahogyan összefügg…
 	– Különös... kétségkívül különös… Most mit szándékozik tenni? 
 	– Én is körülszimatolok egy kicsit. Először is az ügyvédeknél próbálkozom … Lehet, hogy minden rendben van körülöttük, de szeretném megnézni őket magamnak, és azután levonom a megfelelő következtetéseket. 
 12. FEJEZET

 	Tommy találkozik egy régi barátjával
 	Az utca túlsó oldaláról Tommy alaposan megszemlélte Partingdale, Harris, Lockeridge és Partingdale urak irodáját. Az rendkívül tiszteletreméltónak és régimódinak látszott. A réztábla régi volt, de szépen kifényesítették. 
 	Tommy átment az úton, és betuszkolta magát a csapóajtón. 
 	Benn az alkalmazottak teljes sebességgel dolgoztak az írógépeken. 
 	Tommy odalépett a jobb oldali mahagónifából készült, nyitott ablakhoz, amelyen az “Információ” feliratot olvasta. 
 	Belül egy kicsi szobát látott, ahol három nő gépelt, két hivatalnok pedig az íróasztala fölé görnyedve iratokat másolt. 
 	Egy harmincöt év körüli, szigorú tartású, fakószőke hajú, csiptetős szemüveget viselő nő felál t az írógéptől, és odament az ablakhoz. 
 	– Miben segíthetek, uram? 
 	– Mr. Ecclesszel szeretnék beszélni. 
 	A nő kimértsége megduplázódott. 
 	– Bejelentkezett hozzá? 
 	– Attól tartok, nem. Csak átutazóban vagyok Londonban. 
 	– Azt hiszem, Mr. Eccles meglehetősen elfoglalt ma délelőtt. De talán a cégünk egy másik tagja…
 	– Én személyesen Mr. Ecclesszel szeretnék találkozni. 
 	
 	Váltottunk már néhány levelet ugyanis. 
 	– Ó, értem. Volna szíves megmondani a nevét. Tommy megmondta a nevét és címét, mire a szőke nő visszament az asztalához. Rövid telefonbeszélgetés után újra odalépett hozzá. 
 	– Az írnok azonnal a várószobába kíséri Mr. Eccles körülbelül tíz perc múlva fogadja önt! 
 	Tommyt a várószobába irányították, ahol egy könyvespolc ál t, tele ősrégi törvénykönyvekkel. Középen egy kerek asztalon különböző pénzügyi újságok hevertek. Tommy leült és eltűnődött azon, milyen is lehet Mr. Eccles. Amikor végre bevezették hozzá, és Mr. Eccles felál t az asztalától, hogy fogadja őt, anélkül, hogy meg tudta volna magyarázni magának, valamiért nem tetszett neki Mr. Eccles. 
 	Eltűnődött, miért viseltetik el enszenvvel iránta. Úgy tűnt, nincs rá különösebb oka. Mr. Eccles ötven év körüli férfi volt, őszes haja a halántékán kissé megkopott. Hosszú, meglehetősen szomorúnak látszó arca volt, éles szeme és egészen kel emes mosolya, amely időről időre váratlanul megtörte modorának természet adta melankóliáját. 
 	– Mr. Beresford? 
 	– Igen. Tulajdonképpen jelentéktelen dologról van szó,, ami azonban a feleségemet aggasztja. Azt hiszem, írt önnek, vagy az is lehetséges, hogy telefonált, hogy megkérdezze, meg tudná-e adni neki bizonyos Mrs. Lancaster címét. 
 	– Mrs. Lancaster – mondta Mr. Eccles tökéletes pókerarccal. Még csak nem is kérdés volt. Egyszerűen hagyta a levegőben lógni a nevet.. 
 	Elővigyázatos 
 	ember, 
 	gondolta 
 	Tommy, 
 	de 
 	az
 	
 	ügyvédeknek a vérükben van az elővigyázatosság. Ami azt il eti, ha az ember ügyvédet fogad, el is várja tőle, hogy elővigyázatos legyen. 
 	– Mostanáig egy Sunny Ridge nevű helyen lakott, amely igazán kel emes intézmény idős hölgyek számára. 
 	Tulajdonképpen az én nagynéném is ott élt és rendkívül boldog volt ott, nagyon élvezte a kényelmet. 
 	– Ö igen, persze, persze. Emlékszem már. Mrs. Lancaster. 
 	Ö, ha nem tévedek, már nem lakik ott. Így van? 
 	– Igen – mondta Tommy. 
 	– Ebben a pil anatban nem emlékszem pontosan … –
 	szabadkozott Mr. Eccles és a telefon után nyúlt. –– Mindjárt felfrissítem a memóriámat …
 	– Én is el tudom mondani önnek – mondta Tommy. •– A feleségem Mrs. Lancaster címét szerette volna megkapni önöktől. Úgy esett ugyanis, hogy a tulajdonába került egy olyan tárgy, amely eredetileg Mrs. Lancasteré volt. 
 	Pontosabban mondva egy kép, amit Mrs. Lancaster a nagynénémnek, Miss Fanshawe-nek ajándékozott. A nagynéném nemrégiben meghalt, és néhány ingósága a mi tulajdonunkba került. Közéjük tartozott az a kép is, amelyet Mrs. Lancaster adott neki. A- feleségemnek nagyon tetszik, de bűntudata van miatta. úgy gondolja, hogy talán Mrs. 
 	Lancaster nagyra értékeli a képet, és úgy érzi, fel kel ene ajánlania, hogy haladéktalanul visszajuttatja neki. 
 	– Ah, értem – szólt közbe Mr. Eccles. – Ez nagyon lelkiismeretes dolog a feleségétől, ebben biztos vagyok. 
 	– Az ember sohasem tudhatja – mondta Tommy barátságosan mosolyogva –, hogy az idős emberek hogyan éreznek a dolgaik iránt. Lehet, hogy örömmel adta oda a képet a nagynénémnek, mert ő megcsodálta, de mivel a nénikém röviddel ezután meghalt, igazságtalannak tűnik, hogy idegenek tulajdonába kerüljön. A kép egy házat ábrázol valahonnan vidékről, amely talán valamilyen módon kapcsolatba hozható Mrs. Lancasterrel. 
 	– Lehet – mondta Mr. Eccles –, de nem hiszem. 
 	Kopogtak, az ajtó kinyílt és egy hivatalnok jött be. Elővett egy papírlapot, és letette Mr. Eccles elé. Mr. Eccles lenézett rá. 
 	– Ah igen, igen, most már emlékszem. Igen, azt hiszem, Mrs. … – Tommy a névkártya-íjára pil antott, amely ott feküdt előtte az asztalon, – Beresford felhívott egyszer, és váltott velem néhány szót. Azt tanácsoltam neki, hogy lépjen kapcsolatba a Southern Counties Bank Hammersmith vezette részlegével. Ez az egyetlen cím, amiről én tudok. A bank címére, Mrs. Richard Johnson nevére küldött leveleket továbbítják neki. Mrs. Johnson, azt hiszem, unokahúga vagy távoli unokatestvére Mrs. Lancasternek, és Mrs. Johnson volt az, aki Mrs. Lancaster Sunny Ridge-be való felvételét intézte. Megkért, hogy tudjak meg mindent az intézményről, mert csak futólag hal ott róla egy barátjától. Biztosíthatom önt, hogy a legkörültekintőbben jártunk el. Kitűnő
 	intézménynek mondták, és azt hiszem, Mrs. Johnson rokona, Mrs. Lancaster meglehetősen boldogan töltött el ott néhány évet. 
 	– Ennek el enére elég hirtelen távozott az otthonból –
 	mondta Tommy. 
 	– Igen. Mrs. Johnson meglehetősen váratlanul tért vissza Kelet-Afrikából. úgy tudom, ő és a férje sok évig Kenyában éltek. Hazaérkezvén úgy érezték, képesek magukra vál alni idős rokonuk személyes el átását. Attól tartok, Mrs. 
 	Johnson jelenlegi tartózkodási helyéről nincs tudomásom. 
 	Kaptam tőle egy levelet, amelyben köszönetet mondott a munkájukért és rendezte a számláit. Azt az utasítást adta, hogy ha valamiért érintkezésbe kel ene lépnem vele, címezzem a leveleket a bankba, mivel még nem határoztak, hogy ő és a férje hol telepednek le. Attól tartok, Mr. Beresford, ez minden, amit tudok. 
 	Modora finom, de határozott volt. Nem matatott semmilyen zavart 
 	vagy 
 	izgatottságot. 
 	Szavának
 	megmásíthatatlanságához azonban nem fért kétség. Aztán kiegyenesedett, és egy kicsit szelídebb hangon hozzátette:
 	– Én nem aggódnék az ön helyében, Mr. Beresford –
 	mondta megnyugtatóan. – Jobban mondva nem hagynám, hogy a felesége aggódjon. Mrs. Lancaster, azt hiszem, már nagyon 
 	idős 
 	hölgy, 
 	és 
 	fokozottan 
 	hajlamos 
 	a
 	feledékenységre. Valószínűleg teljesen megfeledkezett arról a képről, amelyet elajándékozott. Azt hiszem, hetvenöt vagy hetvenhat éves. Az ember abban a korban már nagyon könnyen felejt, tudja. 
 	– Ismerte őt személyesen is? 
 	– Nem, sosem láttam Mrs. Lancastert. 
 	– De Mrs. Johnsont ismerte? 
 	– Találkoztam vele néhányszor, amikor eljött az irodánkba, hogy megbeszéljük a teendőket. Kel emes, gyakorlatias észjárású asszony. Nagy hozzáértésről tett tanúbizonyságot az ügyek intézése során. 
 	
 	Mr. Eccles, felál t, és azt mondta:
 	– Sajnálom, hogy nem tudtam önnek segíteni. Mr. 
 	Beresford. 
 	Szelíd, de határozott elbocsátás volt. 
 	Tommy kilépett a Bloomsbury utcára, és taxi után nézett. A nála lévő csomag, bár nem volt nehéz, elég kényelmetlen formájú volt. Egy pil anatra felnézett az épületre, amelyet épp elhagyott. Csupa tiszteletreméltó, nagy múltú cég kapott helyet benne. Nyilvánvalóan a gyanú árnyéka sem vetődik Partingdale, Harris, Lockeridge és Partingdale urak irodájára, és persze Mr. Ecclesre sem. A regényekben persze, gondolta Tommy borúsan, Mrs. 
 	Johnson vagy Mrs. Lancaster nevének említése egy riadt mozdulatot vagy egy ravasz pil antást váltott volna ki a jónevű ügyvédnél. Valamit, ami arra utalt volna, hogy ezek a nevek nagyon is ismertek a számára, és nincs minden rendben körülöttük. Ilyen dolgok azonban a való életben nem történnek meg. Mr. Eccles rendkívül elfoglalt embernek látszott, aki azonban túlságosan udvarias ahhoz, hogy megtagadja a felvilágosítást egy olyan tudakozódás esetén, mint amilyet Tommy folytatott az előbb. 
 	Akárhogyan is, gondolta Tommy magában, nem tetszik neki Mr. Eccles. Halvány emlékeket idézett fel a múltból olyan emberekről, akik valamilyen oknál fogva nem tetszettek neki. Ezek a megsejtései – mert mindössze megsejtések-voltak 
 	– 
 	nagyon 
 	gyakran 
 	bizonyultak
 	helyesnek. Ha valaki sok emberrel foglalkozott életében, bizonyos megérzései támadnak velük kapcsolatban, éppúgy, 
 	ahogyan 
 	egy 
 	szakértelemmel 
 	rendelkező
 	
 	régiségkereskedő is azonnal felismeri a hamisítványt tesztek és a szakértői vizsgálatok nélkül is. Ugyanez igaz a képek esetében is. És ez ál a pénztárosra is a bankban, ha kitűnően hamisított bankjegy kerül a kezébe. 
 	A viselkedésében nincs semmi kivetnivaló, gondolta Tommy. A megjelenése is kifogástalan, és mégis ... 
 	Leintett egy taxit, de a sofőr hidegen végigmérte, rálépett a gázpedálra, és továbbhajtott. – Gazember! – szitkozódott magában Tommy. 
 	Tekintetével végigpásztázta az utcát egy újabb jármű után kutatva. Az út másik oldalán, épp vele szemben, egy férfi mereven bámulta a szemközti ház egyik réztábláját. Amikor a tüzetes vizsgálódás után hirtelen megfordult, Tommy szeme kicsit tágabbra nyílt. Ismerte ezt az arcot. Figyelte, amint a férfi elsétált az utca végéig, ott megál t, megfordult és újra visszasétált. Ekkor valaki kijött a Tommy mögött lévő épületből, és abban a pil anatban a túlsó oldalon lévő
 	férfi is kicsit sietősebbre vette lépteit. Ugyan továbbra is az utca túloldalán maradt, de lépést tartott azzal az emberrel, aki kijött az ajtón. Tommy a távolodó alakot nézte. Majdnem teljesen biztos volt abban, hogy az a férfi, aki Partingdale, Harris, Lockeridge és Partingdale urak irodájának ajtaján kijött, Mr. Eccles volt. Ebben a pil anatban egy lézengő, csábítóan ajánlkozó taxi jelent meg előtte, Tommy intett neki, a taxi megál t, ő kinyitotta az ajtaját és beszál t. 
 	– Hová vigyem? – kérdezte a sofőr. Tommy egy pil anatig tétovázott. Már majdnem megadott egy címet, amikor meggondolta magát, és azt mondta:
 	– A Lyon Streetre legyen szíves. 
 	
 	Egy negyedórával később elérte úticélját. Mintán kifizette a taxit, becsöngetett a 14-es számú házba és Mr. Ivor Smith-et kereste. Amikor belépett az egyik második emeleti szobába, egy férfit látott az asztalnál ülni arccal az ablak felé. Az il ető hirtelen megfordult, és enyhén meglepődve azt mondta:
 	– Szevasz, Tommy! Örülök, hogy látlak. Régóta nem találkoztunk. Mi járatban vagy? Eszedbe jutott, hogy meglátogasd régi barátodat? 
 	– Nem egészen ilyen jó a helyzet, Ivor. 
 	– Gondolom, a konferenciáról tartasz hazafelé? 
 	– Igen. 
 	– Megint az a sok üres fecsegés, ugye? Se vége, se hossza a sok locsogásnak, és csak nagy ritkán hal ani egy értelmes hozzászólást. 
 	– Pontosan így van. Csák időpocsékolás az egész. 
 	– Gondolom, a legtöbbet megint az öreg Bogie Waddock jártatta a száját. Dögunalom. És évről évre egyre rosszabb. 
 	– Sajnos így van. 
 	Tommy leült az egyik székre, elfogadott egy cigarettát, majd azt mondta:
 	– Csak azon tűnődtem ... Egyelőre csak 3 sötétben tapogatózom . . Mondd csak, kedves barátom, tudsz-e valami rossz természetű dolgot egy bizonyos Mr. Ecclesről, egy ügyvédről a Partingdale, Harris, Lockeridge és Partingdale cégnél? 
 	– Nocsak, nocsak – mondta Ivor Smith, s közben felhúzta a szemöldökét, amely módfelett, alkalmas volt erre a mozdulatra. Az orránál lévő vége magasan kezdődött, míg a másik vége megdöbbentően lenn végződött. Ennek folytán Ivor Smith már a legcsekélyebb izgalom hatására is úgy nézett ki, mintha komoly sokk érte volna. 
 	– Összeakadtál valahol Ecclesszel? 
 	– A baj az – mondta Tommy –, hogy nem tudok róla semmit. 
 	– És égsz a vágytól, hogy megtudj róla valamit? 
 	– Igen. 
 	– Hm. És miért pont hozzám fordulsz ezzel a kérdéssel? 
 	– Láttam kinn Andersont. Régóta nem találkoztam vele, de ráismertem. Valakit megfigyelés alatt tartott, aki abból az épületből lépett ki, amelyikből én is épp kijöttem. Két ügyvédi iroda van ott és egy okleveles könyvvizsgálócég. 
 	Az a férfi persze bármelyik cégtől jöhetett, de nekem úgy tűnt, hogy Mr. Eccles volt az. És akkor elgondolkodtam azon, hogy különös véletlen folytán nem Mr. Eccles e az, akit Anderson megfigyelés alatt tartott. 
 	– Hm – mondta Ivor. Smith. – Tommy, neked még-mindig úgy vág az eszed, akár a borotva. 
 	– Nos, ki ez az Eccles? 
 	– Tényleg nem tudod? Semmilyen elképzelésed sincs róla? 
 	– Egyáltalán semmilyen – mondta Tommy. – Anélkül, hogy hosszas mesélésbe kezdenék, azért mentem el hozzá, hogy információt szerezzek egy öreg hölgyről, aki mostanában költözött el egy otthonból. Az az ügyvéd, aki az ügyeit intézte, Mr. Eccles volt. úgy tűnik, tökéletesen látta el a feladatát. A hölgy jelenlegi címét akartam megtudni tőle. 
 	Azt mondta, nem tudja. Lehetséges, hogy nem … de eltűnődtem. Ő ugyanis az egyetlen, aki tud a hölgy hol étéről. 
 	– És te persze meg akarod őt találni, ugye? 
 	– Igen. 
 	– Attól tartok nem sok hasznomat veszed. Eccles jó nevű
 	ügyvéd, aki nagy jövedelemmel rendelkezik, és jó néhány rendkívül tiszteletreméltó kliense van. Megbízatásait földbirtokosokról, diplomás szabad foglalkozásúaktól, nyugalmazott katonáktól és tengerészektől, őrnagyoktól, tengernagyoktól és más ehhez hasonló emberektől kapja. 
 	A tisztesség mintapéldánya. Abból, amit elmondtál, úgy veszem ki, hogy az általad említett ügyben is szigorúan törvényes keretek között járt el. 
 	– Téged mégis érdekel – jegyezte meg Tommy. 
 	– Igen, Mr. James Eccles valóban nagyon érdekel bennünket.”– Felsóhajtott. – Már legalább hat éve foglalkozunk vele. De nem jutottunk vele túlságosan messzire. 
 	. – Nagyon érdekes – mondta Tommy. – Újra megkérdezlek: Ki ez a Mr. Eccles? 
 	– Úgy érted, mivel gyanúsítjuk Ecclest? Nos, hogy egy mondatban összefoglaljam, azt feltételezzük, hogy ő az egyik legnagyobb szervező elme a bűnözők között. 
 	– Hogyan? – kérdezte Tommy meglepetten. 
 	– Óh, igen, igen. Bűncselekményekről van szó. De ami Mr. 
 	Ecclest il eti, ő tudomásunk szerint sohasem követett el bűntettet életében. Soha nem lopott el semmit, semmit sem hamisított meg, soha nem is sikkasztott, legalábbis semmilyen bizonyítékot nem tudtunk szerezni el ene. 
 	
 	Ugyanakkor egy nagyszabású szervezett rablás esetén mindig úgy találjuk, hogy valahol a háttérben ott van ő, a szeplőtelen jel emű Mr. Eccles. 
 	– Hat év, nem kevés – mondta Tommy elgondolkozva. 
 	– Lehet, hogy még annál is több. Kel ett egy kis idő, hogy rájöj ünk. Bankot rabolnak, ékszerészeket fosztanak ki, betörnek mindenhová, ahol nagy pénzt szimatolnak. 
 	Mindegyik rablásuk egy bizonyos sémát követ. Az ember akaratlanul is úgy érzi, hogy ugyanaz az elme tervelte ki őket. Azoknak az embereknek, akik végrehajtották a bűncselekményeket, 
 	sohasem 
 	kel ett 
 	megtervezniük
 	semmit. Oda mentek, ahová mondták nekik, azt csinálták, amit parancsoltak nekik, és sohasem kel ett gondolkozniuk. 
 	Valaki más gondolkozott helyettük. 
 	– És miért éppen Eccles? 
 	Ivor Smith elgondolkodott, majd így folytatta. 
 	– Túl sokáig tartana elmondanom. Olyan ember, akinek rengeteg ismerőse, és sok barátja van. Van, akivel együtt golfozik, van, aki a kocsiját javítja, és a, tőzsdén is vannak emberei. Érdekeltségei vannak különböző vál alatoknál. A tervünk az, hogy minél több dolgot megtudjunk róla. Persze nincs könnyű dolguk. Annyi mindenesetre bizonyos, hogy a bűncselekmények elkövetésekor ő látványosan távol van. 
 	Például, végrehajtanak egy nagy bankrablást, és megjegyzem, nem kímélik a költségeket. Tökéletesen megszervezik a menekülést, és biztosítanak minden szükséges felszerelést. És mit gondolsz, hol van Mr. 
 	Eccles, amikor mindez történik? Monte Carlóban, Zürichben, de lehet, hogy éppen Norvégiában. Egészen biztos lehetsz benne, hogy Mr. Eccles soha nincs a bűncselekmények száz mérföldes körzetében. 
 	– Mégis őt gyanúsítod? 
 	– Ó, igen. Egészen biztos vagyok benne, hogy ő ál ezek mögött a dolgok mögött. De hogy elkapjuk-e valaha, nem tudom. Az az ember, aki alagúton jutott a bankba, az, aki leütötte az éj eliőrt, a pénztáros, aki kezdettől fogva benne volt, az egészben a banktisztviselő, aki az információkat szolgáltatta: egyikük sem ismerte Ecclest, valószínűleg soha nem is látták. A lánc messzire vezet… de, úgy tűnik, senki sem ismer mást, csak akivel közvetlenül kapcsolatban ál . 
 	– A jó öreg sejtfelépítés? 
 	– Többé-kevésbé igen, de van benne némi eredetiség is. 
 	Úgy gondolom, azért nem teljesen reménytelen a helyzet. 
 	Előbb-utóbb ráakadunk valakire, aki elfecseg valamit, aminek véletlenül a tudomására jutott. És az a valami talán végre bizonyító erejű lesz. 
 	– Mr. Eccles nős? Van családja? 
 	– Nem, sohasem kockáztatott meg ilyesmit. Egyedül él egy házvezetőnővel, egy kertésszel és egy komornyikkal. 
 	Mértéktartóan költekezik, és csakis gyanún felül ál ó embereket hív meg a házába. 
 	– Az is nyomra vezethet, ha valaki hirtelen meggazdagszik. 
 	– Jó helyre tapintottál, Thomas. Mi is gondoltunk erre. 
 	Valakinek 
 	meg 
 	kel ene 
 	gazdagodnia, 
 	mégpedig
 	látványosan. Csakhogy a dolognak ez a része is nagyon okosan ki van fundálva. Nagy nyeremények a lóversenyen, részvényügyletek, csupa olyasmi, ami szerencsés esetben nagy pénzt hoz, és ezek látszólag mind hiteles ügyletek. A pénzt végül külföldre juttatják. Ez egy óriási pénzt termelő
 	szerkezet, és a pénz ál andóan mozog … egyik helyről a másikra vándorol. 
 	– Nos – mondta Tommy –, sok szerencsét kívánok. 
 	Remélem, elkapod az emberedet. 
 	– Azt hiszem, hamarosan eljön az a nap. Volna rá remény, ha valamilyen módon ki tudnánk zökkenteni a szokásos kerékvágásból. 
 	– Kizökkenteni? Mivel? 
 	– – Ráijesztéssel – mondta Ivor. – Éreztetni kel ene vele, hogy veszélyben van. Hogy valaki üldözi. Akkor talán csinál valami ostobaságot, talán hibázik. Így lehet csak elkapni ezeket a fickókat, tudod. Válaszd ki a legokosabb embert közülük, aki briliáns terveket készít, és soha nem 172
 	ront el semmit. De ha valami nyugtalanítja, hibázni fog. 
 	Úgyhogy, reménykedem. Most hal juk a te történetedet. 
 	Lehet, hogy tudsz valamit, ami hasznos lehet a számomra. 
 	– Attól tartok, semmi köze a bűnözéshez… nagyon kicsi falat a számodra. 
 	– Nos, hadd hal juk! 
 	Tommy elmondta a történteket anélkül, hogy szükségtelenül mentegetőzött volna köznapisága miatt. Tudta, Ivor nem az a fajta ember, aki lebecsüli az egyértelműséget, Ivor mindig is a lényegre tört, ez vitte Tommyt is hozzá. 
 	– Azt mondod, eltűnt a feleséged? 
 	– Igen. Pedig ez egyáltalán nem jel emző rá. 
 	– Vagyis akkor komoly a helyzet. 
 	
 	– Én is annak tartom. 
 	– Gondolom. Párszor már találkoztam a feleségeddel. 
 	Rendkívül éles eszű asszony. Nem gondolod, hogy el kel ene menned a rendőrségre? 
 	– Nem. 
 	– Miért? 
 	– Hát, először is, mert nem tudom elhinni, hogy valami baj érte 
 	Tuppence-t. 
 	Ö 
 	olyan 
 	talpraesett. 
 	Gondolom, 
 	rábukkanhatott valamire, aminek megpróbál egy kicsit utánajárni. 
 	És 
 	közben 
 	nem 
 	volt 
 	ideje 
 	a
 	kapcsolatteremtésre. 
 	– Hmm. Nem nagyon tetszik ez nekem. Azt mondod, egy házat keres? Ez érdekes lehet, mert a nyomozásunk során a szálak többek között ingatlanközvetítőkhöz vezettek. 
 	– Ingatlanközvetítő irodákhoz? – kérdezte Tommy meglepetten. 
 	– Igen. Kis, vidéki ingatlanközvetítő irodákról van szó Anglia különböző részein, amelyek azonban nincsenek túl messze Londontól. Mr. Eccles cége sok üzletet köt ingatlanközvetítőkkel. Néha a vevők, néha az eladók ügyvédje. Elgondolkodtatott minket, miért jár el így. Tudod, ezek az üzletek nem tűntek túl előnyösnek. 
 	– Úgy gondolod, ez talán elvezet valahova? 
 	– Gondolom, emlékszel a néhány évvel ezelőtti nagy londoni bankrablásra. Volt valahol egy ház vidéken ... egy elhagyatott épület. Ott találkoztak a rablók. Ott persze nem voltak szem előtt, így aztán ott rejtették el a zsákmányt. A környékbeliek persze felfigyeltek rájuk, tudni akarták, kik azok az emberek, akik meglehetősen szokatlan órákban jönnek-mennek, különféle autókon érkeznek az éjszaka közepén, aztán újra elmennek. A vidéki emberek kíváncsiak a szomszédaikra. Végül a rendőrség rajtuk ütött, megtalálták a zsákmány egy részét, elfogtak három embert, akik közül az egyiket felismerték és azonosították. 
 	– Ezzel meg is oldódott az ügy, nem? 
 	– Nem igazán. Azok a férfiak nem voltak hajlandóak beszélni, az egyik legjobb védőügyvédet kapták, és bár hosszú börtönbüntetést kaptak, másfél év múlva már újra kinn voltak a sittről. Kitűnően szervezték meg a szökésüket. 
 	– 
 	Azt 
 	hiszem, 
 	olvastam 
 	erről. 
 	Az 
 	egyikük 
 	a
 	tárgyalóteremből tűnt el, pedig két őr is vigyázott rá. 
 	– Így van. Az egészet nagyon ügyesen szervezték meg, és hatalmas 
 	összegeket 
 	költöttek 
 	megszöktetésükre. 
 	Valószínűleg rájöttek, ott követték el a hibát, hogy túl hosszú ideig használtak egy rejtekhelyét, úgyhogy a helybeliek gyanút 
 	fogtak. 
 	Valamelyikük 
 	kitalálhatta, 
 	hogy
 	biztonságosabb lenne több házat is kivenni az ország különböző részein. És akkor megjelenik valahol egy anya és a lánya, esetleg egy özvegy, vagy egy nyugalmazott katonatiszt és a felesége, és kibérelnek egy házat. Kedves, csendes emberek. Felvesznek egy helyi építészt, elvégeznek néhány javítást a házon, felújítják a vízvezetékrendszert vagy lakberendezőt hívnak Londonból, aztán egy-másfél év múlva a lakók eladják a házat, és külföldre mennek lakni. Valami ilyesmi. Mindez nagyon természetes módon történik. De ott-tartózkodásuk idején a házat meglehetősen szokatlan célokra használják! Persze senki nem sejt semmit. Barátaik időnként meglátogatják őket, de azért nem túl gyakran. Egyik este például estélyt rendeznek egy középkorú párnak vagy valamilyen más összejövetelt. Természetesen sok autó érkezik és távozik. 
 	Mondjuk az utóbbi hat hónapban öt nagyszabású rablást követtek el, és a zsákmányt nem egy, hanem öt különböző
 	házban, az ország öt különböző vidékén rejtették el. Ez még csak feltételezés, kedves Tommy, de dolgozunk rajta. 
 	– És akkor, gondold csak el, a te öreg hölgyed elajándékoz
 	– egy képet, ami egy bizonyos házat ábrázol, és tegyük fel, hogy az egy fontos ház. Tételezzük fel, hogy ez a ház azonos azzal, amelyet a feleséged már látott valahol, és amelynek a felkutatására indult. És tegyük fel, hogy van valaki, aki nem akarja, hogy szimatoljanak a körül a ház körül... Lehet, hogy ilyenformán összeil enek a dolgok. 
 	– Ezek csak feltételezések. 
 	– Igen, egyetértek. De a kor, amelyben élünk, a túlzások kora ... Ebben a mi különös világunkban hihetetlen dolgok történnek. 
 	II. Tommy kissé megviselten szál t ki a taxiból, amely azon a napon már a negyedik volt, és
 	elismerően nézett körül. A taxi egy kis zsákutcában tette le, amely a Hampstead Heath-i dombok egyikének a lábánál helyezkedett 
 	el. 
 	A 
 	zsákutca 
 	valamiféle 
 	művészi
 	“létesítmény”-nek
 	tűnt. Mindegyik ház erősen különbözött a mel ette lévőtől. 
 	Egyikük mennyezetvilágításos
 	műteremmel is rendelkezett. Létraszerű, élénkzöldre festett lépcsősor ál t a ház külső oldalánál, Tommy kinyitotta a kicsi kaput, végighaladt az úton, majd mivel csengőt nem látott, a
 	kopogtatót használta. Miután nem kapott választ, néhány pil anatig várt, és újra próbálkozott
 	a kopogtatóval, ezúttal kicsit hangosabban. 
 	Az ajtó olyan hirtelen nyílt ki, hogy Tommy majdnem hanyatt esett. Egy asszony ál t a küszöbön. Első pil antásra Tommynak az volt a benyomása, hogy az egyik legcsúnyább nővel találta szemben magát, akit valaha is látott. Lapos, palacsintaszerű arca volt, óriási szemei különböző színűeknek tűntek: az egyik zöldnek, a másik barnának tetszett, magas homlokától bozontosán ál t el néhány rendezetlen hajtincs. Agyagfoltos lila overált viselt. 
 	Tommynak fel
 	tűnt, hogy a keze kivételesen szép formájú. 
 	– Mit akar? Sok a dolgom – mondta az asszony. Kel emes, mély hangja volt. 
 	– Mrs. Boscowan? 
 	– Igen. Mit óhajt? 
 	– A nevem Beresford. Szeretnék, beszélni önnel néhány percig. 
 	– Nem is tudom. Muszáj ? Miről… talán egy festményről? –
 	Pil antása arra a jel egzetes
 	formájú csomagra esett, amit Tommy a hóna alatt szorongatott. 
 	– Igen. A férje egyik képével kapcsolatban. 
 	– El akarja adni? Rengeteg képem van tőle. Nem akarok többet venni belőlük. Vigye el
 	valamelyik galériába vagy más ehhez hasonló helyre. 
 	Újabban megint veszik a képeit. Bár
 	
 	nem úgy néz ki, mint aki abból él, hogy képekkel házal. 
 	– Ó, nem, nem akarok eladni semmit. 
 	Tommy kivételesen nehézkesnek érezte a beszélgetést ezzel a nővel. Az asszony szemei
 	bár nem voltak egyforma színűek, Tommy nagyon szépnek találta őket. Mrs. Boscowan elnézett Tommy vál a fölött, különös érdeklődést tanúsítva valami iránt a messzi távolban. 
 	– Kérem – mondta Tommy –, engedje meg, hogy bemenjek., Olyan nehéz ezt így elmagyarázni. 
 	– Amennyiben festő, szó sem lehet róla – mondta Mrs. 
 	Boscowan. – A festőket ugyanis, 
 	roppant unalmasnak találom. 
 	– Nem vagyok festő. 
 	– Kétségkívül nem úgy néz ki. – Alaposan végigmérte Tommyt. – Inkább egy hivatalnokhoz hasonlít – jegyezte meg rosszal óan. 
 	– Bemehetnék, Mrs. Boscowan? 
 	– Nem is tudom. Várjon! 
 	Hirtelen becsapta az ajtót. Tommy várt. Néhány perc elteltével az ajtó újra kinyílt. 
 	– Rendben – mondta. – Bejöhet. 
 	Az asszony beengedte Tommyt az ajtón, és a keskeny lépcsőn felmentek az óriási műterembe. A sarokban egy szobor ál t, körülötte különféle szerszámok feküdtek. 
 	Kalapácsok és
 	vésők. Volt még ott egy agyagfej is. A helyiség olyan benyomást keltett, mintha nemrégiben
 	egy huligánbanda tivornyázott volna benne. 
 	
 	– Itt fenn sosincs hova leülni. – mondta Mrs. Boscowan. 
 	Egy heves mozdulattal lesöpört mindent az egyik faszékről, és odatolta Tommynak. 
 	– Tessék. Üljön le ide, és mondja el a mondókáját. 
 	– Nagyon kedves öntől, hogy beengedett. 
 	– Egyetértek. Tudja, olyan fancsali képet vágott. Aggódik talán valami miatt? 
 	– Igen. 
 	– Rögtön gondoltam. Mi miatt? 
 	– A feleségem miatt – mondta Tommy, és maga is meglepődött a válaszán. 
 	– Ó, szóval a felesége miatt? Nos, ebben semmi szokatlan sincs. A férfiak féltik a feleségüket. Mi történt... elhagyta az asszony vagy összeszűrte a levet valakivel? 
 	– Nem, semmi ilyesmi. 
 	– Akkor biztosan haldoklik? Rákos? 
 	– Nem – mondta Tommy. – Csak nem tudom, hol van. 
 	– És azt hiszi, én talán igen? Nos, akkor mondja meg nekem a nevét, és talán még valamit
 	róla, ha tényleg azt hiszi, hogy én majd megkeresem. De vigyázzon – mondta Mrs. Boscowan
 	–, mert nem biztos, hogy meg is teszem. Erre már előre figyelmeztetem. 
 	– Hála Istennek – örvendezett Tommy –, önnel nem is olyan nehéz szót érteni! 
 	– Mi köze ennek a képhez? Mert ha jól látom, az egy kép, ugye? Annak kel lennie, már
 	csak a formája miatt is. 
 	Tommy kicsomagolta a festményt. 
 	
 	– Ezen a képen a férje aláírása szerepel – mondta Tommy. 
 	– Szeretném, ha elmondana
 	róla nekem mindent, amit csak tud. 
 	– Értem. Pontosan mit akar még tudni? 
 	– Hogy mikor festette és hol. 
 	– Nos, ez igazán nem lesz nehéz – mondta Mrs. 
 	Boscowan. – Lássuk csak ... Körülbelül tizenöt évvel ezelőtt festhette… nem, azt hiszem, annál jóval régebben. Ez korai darabjainak
 	egyike. Úgy húsz évvel ezelőtt készült. 
 	– Tudja, hogy hol van ez a ház? 
 	– Ó, igen, emlékszem rá! Szép kép. Mindig is tetszett nekem. Egy kicsinyke híd, mel ette
 	egy ház. A legközelebbi falu neve Sutton Chancel or. 
 	Körülbelül hét vagy nyolc mérföldre
 	fekszik Market Basingtől. A ház pedig néhány mérföldnyire van Sutton Chancel ortól. Igazán
 	szép vidék. Ami azt il eti, elég félreeső helyen épült az a ház. 
 	Odament a képhez, lehajolt és közelről is megvizsgálta. 
 	– Ez érdekes – mondta. – Igen, nagyon különös. Igazán meglepő. 
 	Tommy kissé szórakozottan figyelte az asszonyt. 
 	– Meg tudná mondani, mi annak a háznak a neve? –
 	kérdezte. 
 	– Már nem nagyon emlékszem. Azóta többször is új nevet adtak neki. Nem tudom, miért. 
 	Azt hiszem, tragikus dolgok történtek ott, ezért aztán a következő lakók másként nevezték el. 
 	
 	Egyszer Canal House vagy Canal Side volt a neve. Hívták Bridge House-nak, aztán Meadowside-nak ... meg Riverside-nak is. 
 	–_ És ki lakott ott akkoriban … Persze az is érdekelne, kik élnek benne most? Tud erről
 	valamit mondani? 
 	– Senki olyan, akit én ismerek. Egy férfira és egy nőre emlékszem abból az időből. Leginkább csak hétvégeken jártak oda. Azt hiszem, nem voltak összeházasodva. A lány táncosnő
 	volt, de az is lehet, hogy színésznő… nem, azt hiszem, mégiscsak táncosnő volt. Balett-táncosnő. Gyönyörű, de butácska. Naiv, szinte már együgyű Emlékszem, Wil iam nagyon odavolt érte. 
 	– Lefestette? 
 	– Nem. Nemigen festett embereket. Néha mondogatta ugyan, hogy szeretne rajzokat készíteni róluk, de ezt igazából sohasem tette meg. Lányok dolgában pedig mindig is ostoba volt. 
 	– Az a pár lakott ott, amikor a férje ezt a képet festette? . 
 	– Igen, azt hiszem. Egy ideig mindenképpen. Csak hétvégeken jártak oda. Aztán azt hiszem, szakítottak. Úgy tudom, összevesztek valamin, és a férfi elhagyta a lányt, de az is lehet, 
 	hogy a lány hagyta el a férfit. Én nem voltam ott akkoriban, Coventryben dolgoztam egy szoborcsoporton. Azt hiszem, csak egy nevelőnő és a gyerek maradt a házban. Nem tudom, ki
 	volt az a gyerek, és hogyan került oda. Aztán azt hiszem, történt vele valami. Lehet, hogy a
 	nevelőnő elvitte valahová, de az is lehet, hogy meghalt. 
 	Mondja csak, miért faggatózik azokról az emberekről, akik húsz évvel ezelőtt éltek abban a házban? Ostobaságnak tűnik. 
 	– Mindent tudni akarok arról a házról, amit csak lehet –
 	mondta Tommy. –– Tudja, a feleségem ennek a háznak a felkutatására indult. Azt mondta, valamelyik utazása alkalmával a
 	vonat ablakából látta. 
 	– Lehetséges – mondta Mrs. Boscowan –, mert a vasúti sínek közvetlenül a híd másik oldalán haladnak. Gondolom, azt a házat nagyon jól lehet látni onnan. – Aztán hozzátette:
 	– És
 	a felesége miért akarja mindenáron megtalálni? 
 	Tommy rövid magyarázattal szolgált, az asszony pedig furcsán méricskélte. 
 	– Ugye nem ideggyógyintézetből vagy valami hasonló helyről jön? – kérdezte Mrs. Boscowan. – Feltételesen szabadlábra helyezték vagy ilyesmi? 
 	– Gondolom, tényleg kicsit különösen hangzik – mondta Tommy –, pedig igazán egyszerű
 	az egész. A feleségem meg akart tudni néhány dolgot erről a házról, ezért végigutazott pár
 	vasútvonalat, hogy kiderítse, hol láthatta annak idején. Nos, szerintem meg is találta. Aztán
 	azt hiszem, elment arra a helyre is … ha jól emlékszem, az imént valamilyen Chancel ort említett. 
 	–- Sutton Chancel ort, igen. Régen nagyon jelentéktelen helység volt. Persze lehet, hogy
 	azóta sokat fejlődött, sőt az is lehet, hogy ott is egy modern lakótelep épült. 
 	– Szerintem bármi lehetett belőle – mondta Tommy. – A feleségem telefonált, hogy hazajön, de nem érkezett meg. 
 	Tudni akarom, mi történt vele. Azt hiszem, elment oda és szimatolni kezdett a ház körül, és talán ... talán veszélybe sodródott. 
 	– Miféle veszély leselkedhet rá azon a helyen? 
 	– Nem tudom – mondta Tommy Én nem is gondoltam, hogy bármi veszélyes lehet ott, de
 	a feleségem igen. 
 	– Az a bizonyos hetedik érzéke sugal ta ezt neki? 
 	– Lehetséges. Általában jó előérzetei vannak. Mrs. 
 	Boscowan, nem hal ott véletlenül egy
 	bizonyos Mrs. Lancasterről, akár húsz évvel ezelőtt, akár a múlt hónapban? 
 	– Mrs. Lancasterről? Nem, nem hinném. Ez olyan név, amire az ember emlékezne. Miért, 
 	mi van Mrs. Lancasterrel? 
 	– Övé volt ez a kép, aztán egy baráti gesztussal a nagynénémnek ajándékozta. Nem sokkal
 	később hirtelen elhagyta az idősek otthonát. A rokonai nemrégiben elvitték onnan. Megpróbáltam megtalálni, de nem sikerült. 
 	– Kettőjük közül kinek van ilyen színes képzelőereje, önnek
 	„vagy a feleségének? Rengeteg dolgot kigondoltak, és meglehetősen hibbantnak tűnnek, ha szabad ilyet mondanom. 
 	
 	– Ö, igen, hogyne – mondta Tommy. – Kissé ütődöttek, és nagy hűhót csapnak semmiért. 
 	Erre gondol, ugye? Azt hiszem, igaza van. 
 	– Nem – mondta Mrs. Boscowan. Hangja némiképp megváltozott. – Én nem mondanám, 
 	hogy semmiért. 
 	Tommy kíváncsian nézett rá. 
 	– Van valami különös azon a képen – mondta Mrs. 
 	Boscowan. – Nagyon különös. Jól emlékszem rá. Wil iam képeinek nagy részére emlékszem, bár igazán nagyon sokat festett. 
 	– Emlékszik talán, kinek adták el? 
 	– Nem, arra nem emlékszem. Az egyik kiál ításán egészen sok képe elkelt, többek közt ez
 	is. De most már nem tudok visszaemlékezni rá, fel vette meg. Túl sokat kér tőlem. 
 	– Nagyon hálás vagyok mindazért, amit elmondott nekem. 
 	– Még nem kérdezte meg, miért mondtam azt, hogy van, valami különös azon a képen, 
 	amit magával hozott. 
 	– Úgy érti, nem a férjéé … valaki más festette? 
 	– Ó, nem. A képet Wil iam festette. “Ház a csatorna mel ett”, azt hiszem, ezzel a címmel
 	jegyezte be a nyilvántartásba. De most nem olyan, mint volt. 
 	Tudja, valami nincs rendben
 	vele. 
 	– Mit vett észre rajta? 
 	Mrs. Boscowan agyagfoltos uj ával a csatornát átszelő híd alá bökött. 
 	
 	– Ez az – mondta. – Látja? Egy csónak van a híd alatt kikötve, igaz? 
 	– Igen – mondta Tommy zavartan. 
 	– Nos, ez a csónak nem volt itt, legalábbis amikor én utoljára láttam, nem. Nem Wil iam
 	festette rá ezt a csónakot. Amikor a képet kiál ították, semmiféle csónak nem volt rajta. 
 	– Úgy érti, hogy valaki más utólag odafestette? 
 	– Igen. Különös, ugye? Kíváncsi vagyok rá, hogy miért. 
 	Meglepődtem, hogy most van ott
 	egy csónak, ahol azelőtt nem volt. Meggyőződésem, hogy ez nem Wil iam munkája. Semmiképpen sem festhette ő. 
 	Valaki más tette. Kíváncsi vagyok rá, hogy kicsoda? 
 	Jelentőségteljesen Tommyra pil antott és hozzátette:
 	– És kíváncsi vagyok arra is, miért? 
 	Tommy nem szólt semmit. Mrs. Boscowant figyelte. Ada nénikéje biztosan bolondos nőszemélynek nevezte volna, de Tommy korántsem tartotta őt annak. Szertelen volt, hirtelen
 	egyik témáról a másikra ugrott. Valószínűleg sokkal többet tud, mint amennyit közölni kíván. 
 	Szerette a férjét, féltékeny volt rá, vagy talán megvetette őt? 
 	A viselkedése semmit sem árult
 	el, és a szavai sem. De Tommynak úgy tűnt, hogy a kis csónak a híd alatt valamiért nyugtalanítja. Hirtelen eszébe ötlött a kérdés, vajon igaz lehet-e ez az ál ítás. 
 	Tényleg vissza tud emlékezni ez a nő olyan, sok évvel ezelőttre, hogy festett-e Boscowan
 	a híd alá egy csónakot vagy sem? Ez igazán jelentéktelen részletnek tűnik. Ha csak egy éve
 	lett volna, hogy utoljára látta ezt a képet… de ennél nyilvánvalóan sokkal hosszabb idő telt el azóta. És ez a felfedezés nyugtalanította Mrs. Boscowant. 
 	Újra felpil antott rá, látta, hogy az
 	asszony őt nézi. 
 	– Mihez kezd most? – kérdezte. 
 	Ez legalább könnyű kérdés volt. Tommynak nem okozott gondot, hogy válaszoljon rá. 
 	– Ma este hazamegyek … meglátom, van-e valami hír a feleségemről… vagy valami üzenet tőle. Ha nincs, holnap elmegyek erre a helyre – mondta és rábökött a képre. –
 	Sutton
 	Chancel orba. 
 	Remélem, 
 	ott 
 	majd 
 	megtalálom 
 	a
 	feleségemet. 
 	– Az attól függ – mondta Mrs. Boscowan. 
 	– Mitől? – kérdezte Tommy élesen. 
 	Mrs. Boscowan összeráncolta a szemöldökét. Aztán azt mormolta:
 	– Kíváncsi vagyok, hol lehet? 
 	– Kicsoda? 
 	Mrs. Boscowan elfordította tekintetét Tommyról. 
 	– Ó, a feleségére gondoltam – mondta, aztán hozzátette: –
 	Remélem, jól van. 
 	– Miért ne lenne jól? Mondja csak Mrs. Boscowan, valami nincs rendben azzal a… Sutton
 	Chancel orral? 
 	– Sutton Chancel orral? – kérdezte vissza az asszony. –
 	Nem, nem hiszem. 
 	
 	– Az igazat megval va a házra gondoltam – mondta Tommy. – Erre a házra a csatorna
 	mel ett. Nem a falura. 
 	– Ó, a házra! – mondta Mrs. Boscowan. – Igazán szép ház. 
 	Szerelmeseknek való. 
 	– Szerelmesek lakták? 
 	– Néha. De nem ez volt rá jel emző. Ha egy ház szerelmeseknek készült, szerelmeseknek
 	kel lakniuk benne. 
 	– Nem pedig valamilyen másféle használatnak kitenni. 
 	– Gyorsan vág az esze – mondta Mrs. Boscowan. –
 	Megértette, hogy mire gondoltam, 
 	igaz? Mindent rendeltetésszerűen kel használni. Ha nem így történik, az sosem vezet jóra. 
 	– Tud valamit azokról az emberekről, akik az utóbbi években ott laktak? Mrs. Boscowan megrázta a fejét. 
 	– Nem, nem. Semmit sem tudok arról a házról. Tudja, soha nem volt számomra igazán
 	fontos. 
 	– De gondolt valamire... vagy talán inkább valakire? 
 	– Igen – mondta Mrs. Boscowan. – Azt hiszem, igaza van. 
 	Gondoltam valakire. 
 	– Megmondaná, kire? 
 	– Tulajdonképpen nincs mit mondanom – mondta Mrs. 
 	Boscowan. – Néha elgondolkozik
 	az ember valakiről. Mi történhetett vele, hová sodorhatta az élet. Van egy olyan érzésem ... 
 	– Legyintett. – Szeretne füstölt heringet enni? – kérdezte váratlanul. 
 	
 	– Füstölt heringet? – kérdezte Tommy meglepetten. 
 	– Nos, van itthon két vagy három füstölt hering. Arra gondoltam, talán ennie kel ene valamit, mielőtt felszál a vonatra. A waterlooi ál omásról indul – mondta. – Úgy értem, Sutton
 	Chancel orba. Régen át kel ett szál ni Market Basingben. 
 	Gondolom még mindig így van. Tommy megértette, hogy ezzel távozásra szólították fel. 
 13. FEJEZET

 Albert nyomoz

 	Tuppence hunyorgott. Meglehetősen homályosan látott. 
 	Megpróbálta felemelni a fejét a párnáról, de összerándult, mert éles fájdalom hasított belé, és visszaesett a párnára. 
 	Becsukta a szemét. Aztán újra kinyitotta, és megint hunyorgott. 
 	Sikerült felismernie, hogy hol van. 
 	Egy kórteremben vagyok, gondolta Tuppence. Miután eddigi előrehaladásával meg volt elégedve, nem kísérelt meg újabb okoskodást. Egy kórteremben volt, és fájt a feje. 
 	Hogy mi okozta a fájdalmat, és miért volt a kórházban, nem tudta biztosan. – Baleset ért volna? – morfondírozott Tuppence. 
 	Az ágyak között nővérek járkáltak. Ez elég természetesnek tűnt. Becsukta a szemét, és óvatosan megpróbált újra gondolkodni. Lelki szemei előtt egy egyházi ruhát viselő, idős alak bizonytalan képe jelent meg. 
 	
 	– Apa? – kérdezte Tuppence tétován. – Apa, te vagy az? –
 	Nem igazán emlékezett. Csak így gondolta. – De mit csinálok én betegen a kórházban? ––- gondolta Tuppence. 
 	– Úgy értem, mivel én is nővér vagyok, egyenruhában kel ene lennem. Az önkéntes Ápolónők Különítményének az egyenruhájában – Ó, Istenem! – sopánkodott Tuppence. 
 	– Egy nővér lépett oda az ágyához. 
 	– Jobban érzi magát, kedvesem? – kérdezte a nővér tettetett vidámsággal. – Kel emes itt, ugye? 
 	Tuppence nem volt egészen biztos benne, hogy valóban kel emesnek találja jelenlegi helyzetét. A nővér egy csésze jó teát emlegetett neki. 
 	– Úgy tűnik, beteg vagyok – ál apította meg Tuppence magában rosszal óan. Mozdulatlanul feküdt, miközben fejében kavarogtak a gondolatok. 
 	– Katonák – mondta Tuppence. – Önkéntes Ápolónők Különítménye. Igen, persze. Önkéntes ápolónő vagyok. 
 	A nővér teát hozott neki valami etetőcsészeszerűségben és megtámasztotta a fejét, míg kortyolgatta. A fájdalom újra belehasított a fejébe. 
 	– Önkéntes ápolónő vagyok – mondta Tuppence hangosan. 
 	A nővér értetlenül nézett rá. 
 	– Fáj a fejem – tette hozzá Tuppence. 
 	– Hamarosan jobban lesz – mondta a nővér. – Elvette az etetőcsészét, és odaszólt az egyik nővérnek:
 	– A 14-es számú felébredt. De azt hiszem, eléggé megviselt ál apotban van. 
 	– Mondott valamit? 
 	
 	– Azt mondta, hogy önkéntes ápolónő – felelte a nővér. 
 	Az osztályos nővér rosszal óan felhorkantott, kifejezvén ezzel azt, hogyan, érez azok iránt a betegek iránt, akik önkéntes ápolónőnek val ják magukat. 
 	– Majd meglátjuk – mondta az osztályos nővér. – Ne ál dogáljon ott azzal az etetőcsészével egész nap! Menjen a dolgára! 
 	Tuppence félálomban feküdt a párnáin. Gondolatai meglehetős összevisszaságban cikáztak a felében. 
 	Volt valami nagyon furcsa ebben a kórházban. Ez nem az a kórház volt, amelyikre ő emlékezett. Nem az volt, amelyikben nővérként dolgozott. Ott csak katonák voltak, mondta Tuppence magában. Sebészeti osztály, az A és a B sor volt az enyém. – Kinyitotta a szemét, és még egyszer körülnézett. Megál apította, hogy ezt a kórházat még sohasem látta, és hogy semmi köze sincs a katonasághoz. 
 	– Kíváncsi vagyok, hol lehet ez a kórház – latolgatta helyzetét Tuppence. 
 	Megpróbált felidézni néhány helységnevet, de csak London és Southampton jutottak eszébe. 
 	Az osztályos nővér jelent meg az ágyánál. 
 	– Remélem, kicsit jobban érzi magát – mondta. 
 	– Igen, jól vagyok – felelte Tuppence. – Egyébként mi bajom van? 
 	Megütötte a fejét. Gondolom, meglehetősen fájdalmasnak találja, igaz? – Fáj – válaszolta Tuppence. – Hol vagyok? 
 	– A Market Basing-i Királyi Kórházban. 
 	Tuppence alaposan megfontolta, amit hal ott, de nem tudott vele mit kezdeni. 
 	
 	– Az öreg lelkész … – mormolta. 
 	– Tessék? 
 	– Semmi különös. Én…
 	– Még nem tudtuk felírni a nevét a kartonjára – mondta az osztályos nővér. 
 	Golyóstol at készenlétben tartva, érdeklődőn nézett Tuppence-re. 
 	– A nevemet? 
 	– Igen- – erősködött a nővér. – Be kel vezetnem a nyilvántartásunkba – tette hozzá segítőkészen. 
 	Tuppence hal gatott, és erősen gondolkozott. Tehát a nevét kérdezik. Mi is a heve? 
 	Micsoda butaság, mondta Tuppence magában, úgy tűnik, elfelejtettem. De nekem is kel , hogy legyen nevem. Hirtelen megkönnyebbült kicsit. Egy idős lelkész arca vil ant át hirtelen az agyán, majd határozottan azt mondta:
 	– Prudence. 
 	– P-r-u-d-e-n-c-e? 
 	– Így van – mondta Tuppence. 
 	– Ez a keresztneve. És a vezetékneve? 
 	– Cowley. C-o-w-I-e-y. 
 	– 
 	Örülök, 
 	hogy 
 	ezt 
 	elintéztük 
 	– 
 	sóhajtott 
 	fel
 	megkönnyebbülten a nővér, hogy végre megszabadult a nyilvántartás nyomasztó gondjától, és vidáman sarkon fordult. 
 	Tuppence viszont egyáltalán nem volt megelégedve magával. Prudence Cowley. Az apja. lelkész volt valamelyik parókián, és aztán háború volt, és …. . 
 	–- Furcsa – mormolta Tuppence az orra alatt. úgy tűnik, valamit rosszul csinálok. Ezek a dolgok olyan régen történtek.– Aztán azt mormolta félhangosan: – Az ön gyermeke volt az a szerencsétlen? – Elgondolkodott. Ö
 	mondta ezt vagy talán inkább más mondta neki? 
 	A nővér visszajött. 
 	– A címét is fel kel írnom – mondta – Miss … Miss Cowley vagy Mrs. Cowley? Jól hal ottam, hogy egy gyerekről kérdezett az imént? 
 	– Az ön gyermeke volt az a szerencsétlen? Ezt nekem mondta valaki, de az is lehet, hogy én mondtam valakinek. 
 	– Azt hiszem, én az ön helyében most aludnék egy kicsit, kedves – ajánlotta a nővér mosolyogva. 
 	Elment, hogy bevezesse a nehezen megszerzett információt a megfelelő helyre. 
 	– Úgy tűnik, magához tért, doktor úr – lelkendezett –, és azt mondja, hogy Prudence Cowleynak hívják. De úgy látszik, nem tud visszaemlékezni a címére. Aztán egy gyerekről motyogott valamit. 
 	– Ez van – jegyezte meg az-orvos a maga közvetlen modorában. – Adjunk neki még huszonnégy órát. Egész szépen kezd magához térni az agyrázkódás után. 
 	II. Tommy a lakáskulcsával ügyetlenkedett. Mielőtt még használni tudta volna, az ajtó ki
 	nyílt,, és Albert ál t előtte. 
 	– Nos – kérdezte Tommy –, hazajött? 
 	Albert nemet intett a fejével. 
 	–- Semmi hír felőle, se telefonüzenet, se levél …? És távirat sincs? 
 	– Semmi, uram. Egyáltalán semmi. És mástól sem kaptunk értesítést róla. Egyelőre meglapulnak … de elfogták. Biztos vagyok benne, hogy elkapták. 
 	– Hogy az ördögbe érti azt, hogy … elkapták? – kérdezte Tommy. – Maga rögtön rémeket
 	lát. Ez azért van, mert mindenfélét összeolvas. Kik kapták volna el? 
 	– Nos, tudja uram, hogy mire gondolok? A banda. 
 	– Milyen banda? 
 	– Talán az, amelyik mindig rugós kést használ. Vagy inkább egy nemzetközi bűnszövetkezet. 
 	– Ne beszéljen ostobaságokat! – mondta Tommy. – Tudja, én mit gondolok? Albert kérdőn nézett rá. 
 	– Szerintem a feleségem egyszerűen felelőtlenül viselkedik, hogy nem küld nekünk semmilyen értesítést –
 	mondta Tommy. 
 	– Ó – mondta Albert –, nos, értem, mire gondol. Persze, így is meg lehet közelíteni a kérdést. Ha ez önt boldoggá teszi? – tette hozzá méltatlankodva, s közben kivette a csomagot
 	Tommy kezéből. 
 	– Látom, visszahozta a képet uram – mondta. – Igen, visszahoztam ezt a nyavalyás festményt – mondta Tommy. 
 	– Nem sokra mentem vele. 
 	– Semmit sem sikerült kiderítenie róla? . 
 	– Ez így nem egészen igaz – mondta Tommy. 
 	– Megtudtam róla egyet s mást, de hogy a hasznomra lesze, még nem tudom? – Aztán
 	megkérdezte: – Gondolom, dr. Murray vagy Miss Packard sem telefonált a Sunny Ridge Otthonból. 
 	
 	– Senki sem telefonált, kivéve a zöldségest. Azt mondta, szép padlizsánja van. Tudja, hogy
 	az asszonyom rajong a padlizsánért. De megmondtam neki, hogy Mrs. Beresford most nem
 	elérhető. 
 	Majd hozzátette:
 	– Csirkét készítettem vacsorára. 
 	– Különös, hogy soha semmi mást nem tud kigondolni a csirkén kívül – jegyezte meg
 	Tommy, barátságtalanul. 
 	– Ezúttal jércét hoztam – próbálta menteni a helyzetet Albert. – Sovány – tette hozzá bizakodóan. 
 	– Megteszi – mondta Tommy. 
 	Megcsörrent a telefon. Tommy felpattant a székről, és a következő pil anatban már a kezében szorongatta a telefonkagylót. 
 	–- Hal ó ... hal ó! 
 	Egy halk és messzi hang válaszolt neki. 
 	– Mr. Thomas Beresford? Vál al egy magánbeszélgetést Invergashlyből? 
 	– Igen. 
 	– Kérem, tartsa a vonalat! 
 	Tommy 
 	türelmesen 
 	várt. 
 	Izgalma 
 	lecsendesedett. 
 	Kisvártatva egy ismerősen csengő, hatá
 	rozott, eleven hangot hal ott. A lánya hangját. 
 	– Hal ó, apus? 
 	– Te vagy az Deborah? 
 	– Igen. Miért vagy úgy kiful adva, talán szaladtál? 
 	– Nem, csak egy kicsit zihálva lélegzem. A korom miatt van, tudod – mondta. – Hogy
 	vagy, Deborah? 
 	– Ó, én jól vagyok. Figyelj csak, apa, rábukkantam valamire az újságban! Lehet, hogy te is
 	láttad. Engem mindenesetre elgondolkodtatott. Azt olvastam, hogy egy idősebb asszonyt baleset ért és most kórházban van. 
 	– Igen? Nekem nem tűnt fel semmi ilyesmi. De miért mondod ezt? 
 	– Nos ... Szerencsére nem tűnik túl súlyosnak az eset. Azt hiszem, autóbaleset vagy valami
 	ilyesmi történhetett. Azt írták, hogy az a szerencsétlen asszony nem emlékszik semmire, a nevét is alig tudta megmondani. Ál ítólag Prudence Cowleynak hívják. Még a címét sem tudták
 	kideríteni. 
 	– Prudence Cowley? Úgy érted …
 	– Hát igen. Erről van szó. Elgondolkodtam, tudod. Ez anya neve, ugye? Úgy értem, így
 	hívták lánykorában. 
 	– Persze. 
 	– A Prudence-t mindig elfelejtem. Soha nem gondoltunk rá úgy, mint “Prudence”-re, se te, 
 	se én, sőt Derek sem. 
 	– Nem – mondta Tommy. – Ez aztán tényleg nem olyan név, amit az ember az édesanyádhoz kapcsolna. 
 	– Nem, tudom, hogy nem. Csak elég különösnek találtam. 
 	Nem gondolod, hogy valamelyik rokona lehet? 
 	– Feltehetőleg. Hol történt az eset? 
 	
 	– Azt hiszem, egy Market Basing-i kórházba szál ították szegény asszonyt. Szerintem szeretnének többet megtudni róla. Csak elgondolkoztatott a dolog ... Persze tudom, hogy ez butaság, mert éppen elég sok embert hívnak Cowleynak és még többet Prudence-nek. De úgy
 	gondoltam, telefonálok nektek, és megbizonyosodom róla, hogy anya otthon van és nincs
 	semmi baja. 
 	– Értem – mondta Tommy. 
 	– Szóval mondd csak, apus, anya otthon van? 
 	– Nincs – válaszolta Tommy. – Nincs itthon, és azt sem tudom, jól van-e egyáltalán. 
 	– Hogy érted ezt? – kérdezte Deborah. – Mit csinál anya mostanában? Gondolom, te
 	megint Londonban voltál azon a szigorúan titkos, szörnyen idétlen atavisztikus maradványon, 
 	és az öregfiúkkal fecsegtél. 
 	– Pontosan – helyeselt Tommy.– Tegnap este érkeztem haza onnan. 
 	– És nem találtad otthon anyát... vagy tudtad, hogy nem lesz otthon? Gyerünk, apus, 
 	mondd el, ami a szívedet nyomja! Érzem, hogy aggódsz. 
 	Nagyon is jól tudom, mikor aggódsz. Mit csinált anya? 
 	Persze megint a fejébe vett valamit, igaz? Bárcsak végre a korának
 	megfelelően viselkedne, és nem nyüzsögne annyit! 
 	– Anyádat nyugtalanította valami – kezdte magyarázni Tommy. Valami Ada nagynéném
 	halálával kapcsolatban. 
 	
 	– Micsoda? 
 	– Nos, az egyik beteg mondott neki valamit az idősek otthonában. Aggódni kezdett emiatt
 	az idős hölgy miatt. Így aztán, amikor újra elmentünk Sunny Ridge-be, hogy átnézzük Ada néni holmiját, úgy döntöttünk, beszélünk ezzel az idős hölggyel, de kiderült, hogy ő
 	meglehe
 	tősen váratlanul elhagyta az otthont. 
 	– Ebben nem találok semmi kivetnivalót. 
 	– Eljöttek érte a rokonai és elvitték. 
 	– Ebben még mindig nincs semmi rendkívüli –
 	méltatlankodott Deborah. – Miért csinál anya ebből akkora ügyet? 
 	– Anyád azt vette a fejébe – mondta Tommy –, hogy valami történhetett ezzel az idős
 	hölggyel. 
 	– Értem. 
 	– Hogy ne kerülgessem tovább a dolgot, mint a macska a forró kását, az öreg hölgy valószínűleg eltűnt. Csak ügyvédeken meg botanikusokon keresztül lehet érintkezni vele. És sehogyan sem tudtunk rájönni, hol lehet. 
 	– Úgy érted, anya azért ment el, hogy megkeresse azt a házat? 
 	– Igen. És nem jött vissza akkorra, amikorra mondta. Már két napja hiába várjuk. 
 	– És semmit sem hal ottál felőle? 
 	– Nem. 
 	– Jobban kel ene vigyáznod anyára – mondta Deborah komolyan. 
 	
 	– Soha egyikünk sem tudott rá megfelelően vigyázni –
 	mutatott rá Tommy. – Te sem, Deborah, ha már erről van szó. Ugyanígy elment a háború idején is, és sok olyasmibe beleütötte
 	az orrát, ami nem is az ő dolga volt. 
 	– De most már máshogyan van. úgy értem, azóta megöregedett. Otthon kel ene ülnie és vigyáznia magára. 
 	Feltehetőleg unatkozni kezdett. Szerintem ez az oka mindennek. 
 	– A Market Basing-i kórházat említetted? – kérdezte Tommy. 
 	– Igen. úgy másfél órányi vonatútra van Londontól, azt hiszem. 
 	– Értem – mondta Tommy. – És van ott egy falu Market Basing közelében, amelyet. Sutton Chancel ornak hívnak. 
 	– Ennek mi köze van a dologhoz? – kérdezte Deborah. 
 	– Túl hosszú időbe tel ene elmondanom neked – felelte Tommy. – Tudod, nemrég kaptunk
 	egy képet, amelyik egy házat ábrázol arról a környékről. 
 	– Azt hiszem, nem hal ak elég jól – mondta Deborah. –
 	Miről beszélsz, apa? 
 	– Nem fontos – mondta Tommy. – Felhívom a Market Basing-i kórházat. Az az érzésem, 
 	hogy az anyád az az asszony, akiről a lapok írnak. Tudod, ha valakit agyrázkódás ér, többnyire először azokra a dolgokra emlékszik vissza, amelyek gyerekkorában történtek vele, és csak
 	lassan jut vissza a jelenhez. Ezért jutott eszébe a lánykori neve. Lehet, hogy autóbaleset érte, 
 	
 	de azon sem lepődnék meg, ha valaki fejbe verte volna. 
 	Efféle dolog anyádnál könnyen megeshet. Hajlamos belekeveredni 
 	ilyesmikbe. 
 	Majd 
 	visszahívlak, 
 	és
 	elmondom, mit sikerült
 	megtudnom. 
 	Negyven perccel később Tommy Beresford az órájára pil antott, és nagyot sóhajtva tette le a telefonkagylót. 
 	Albert jelent meg az ajtóban. 
 	– Mi lesz a vacsorájával, uram? – érdeklődött. – Még nem evett semmit, és sajnálattal kel
 	bejelentenem, hogy megfeledkeztem a csirkéről... Attól tartok, szénné égett. 
 	– Nem akarok enni semmit sem – válaszolta Tommy kel etlenül. – Hozzon nekem egy
 	dupla whiskyt. 
 	– Azonnal uram – mondta Albert. 
 	Néhány pil anattal később odavitte a kért italt Tommynak, aki egy kopott, de kényelmes
 	karosszékben ült, amely az ő kizárólagos használatára volt fenntartva. 
 	– És most – mondta Tommy –, feltételezem, mindenről hal ani akar. 
 	– Ami azt il eti, uram – mondta Albert enyhén bocsánatkérő
 	hangon –nagy részét már tudom. Mivel hal ottam, hogy az asszonyomról van szó, bátorkodtam felvenni a másik kagylót
 	a hálószobában. Úgy gondoltam, ön nem fog rám neheztelni érte. 
 	
 	– Egyáltalán nem haragszom – mondta Tommy. –
 	Tulajdonképpen még hálás is vagyok
 	érte. Ha most el kel ene mondanom az egészet elölről…
 	– Mindenkivel beszélt, ugye? A kórházzal, az orvossal és a főnővérrel is. 
 	– Nem szükséges elismételnie – mondta Tommy. 
 	– Market Basing-i Kórház? – fontolgatta Albert. – Nekem nem mondott róla egy mukkot
 	sem. Egyáltalán nem említette, hogy arra a környékre igyekszik, és hogy ez lesz az ottani
 	címe, vagy ilyesmi. 
 	– Ezt nem a címének szánta – mondta Tommy. – Ha jól értettem, valószínűleg fejbe verték
 	valami eldugott helyen. Valaki elvitte kocsival, és valahol az út mentén kitette. Úgy találtak
 	rá. – Majd hozzátette: – Holnap reggel hat harminckor ébresszen. Korán akarok indulni. . – Sajnálom, hogy megint elégettem a csirkét. Csak azért tettem be a sütőbe, hogy melegen tartsam, és megfeledkeztem róla. 
 	– Sohase bánkódjék amiatt a csirke miatt! – mondta Tommy. – Mindig is ostoba szárnyasoknak tartottam őket. 
 	Kifutnak a kocsi elé, és kotkodácsolnak. Ássa el a tetemet holnap reggel, és rendezzen neki szép temetést. 
 	– Nincs életveszélyben, ugye, uram? – kérdezte Albert. 
 	– Legyen szíves, fékezze melodramatikus képzelgéseit –
 	mondta Tommy. – Ha rendesen
 	odafigyelt volna, hal hatta volna, hogy Tuppence már magához tért, tudja kicsoda, és azt is, hogy hol van. Megesküdtek rá, hogy ott tartják, míg én odaérek, hogy újra a védőszárnyaim
 	alá vegyem. Semmilyen körülmények között nem mehet el onnan egyedül, mert különben
 	megint valamilyen ostoba nyomozásba kezd. 
 	– Ha már szóba hozta a nyomozást uram ... – mondta Albert kissé tétovázva. 
 	– Egyáltalán nem akarok beszélni róla – mondta Tommy, –
 	Felejtse el, Albert. Foglalkozzon inkább könyvekkel, virágokkal vagy más effélével. 
 	– Nos, én csak elgondolkodtam ... úgy értem, ami a nyomokat il eti…
 	– Mi van a nyomokkal? 
 	– Csak elgondolkodtam kissé. 
 	– Ez minden baj forrása. 
 	– Nyomok – mondta Albert újra. – Az a kép, például. Az is egy nyom, nem igaz? Tommy csendben figyelte, amint Albert felakasztotta a csatorna mel etti ház képét a falra. 
 	– Ha ez a kép elvezet valamihez, mit gondol, mi lehet az, uram – egy kicsit elpirult a faragatlan fogalmazás miatt. –
 	úgy értem... jelentenie kel valamit. Arra gondoltam … –
 	mondta
 	Albert. – Kérem, bocsásson meg, hogy szóba hozom…
 	– Mondja csak tovább Albert, ha már elkezdte. 
 	– Nos, én arra gondoltam, uram, hogy azt az asztalt alaposan meg kéne vizsgálni. 
 	– Melyik asztalt? 
 	– Azt, amelyiket a bútorszál ítók hoztak a minap a kis kézimunkaasztal al, a két székkel és
 	a .többi dologgal együtt. Családi örökség, ugye? 
 	
 	– Igen. Ada nénikémé volt – felelte Tommy. 
 	– Nos, én úgy vélem, hogy a régi asztalokban az ember sok mindennek a nyomára bukkanhat. 
 	– Lehetséges – mondta Tommy. 
 	– Tudom, hogy nem rám tartozik a dolog, és nem kel ett volna belekontárkodnom, de míg
 	ön távol volt, uram, nem tudtam megál ni, hogy meg ne vizsgáljam. 
 	– Mit… vizsgált meg? Az asztalt? 
 	– Igen, csak hogy lássam, van-e ott valami nyom. Tudja, az ilyen asztaloknak titkos fiókjaik vannak. 
 	– Kedves ötlet – mondta Tommy. – De amennyire én tudom, Ada néninek nem volt semmi
 	oka arra, hogy titkos fiókokban rejtegesse a dolgait. 
 	– Idős hölgyeknél ezt sohasem tudhatja az ember. 
 	Szeretnek eldugdosni ezt-azt. Olyanok, 
 	mint a csókák, vagy mint a szarkák. Mindig összekeverem ezt a két jószágot. Előfordulhat, 
 	hogy egy titkos végrendelet lapul benne vagy egy láthatatlan tintával írt irat, de az is lehet, hogy kincset rejt. Bizony, kincset is találhat így az ember. 
 	– Sajnálom, Albert, de azt hiszem, ki kel ábrándítanom. 
 	Egészen biztos vagyok benne, 
 	hogy semmi ilyesmi nincs abban a szép régi asztalban, amely valaha Wil iam bácsikámé volt. 
 	öreg korára ő is mogorva lett, ráadásul teljesen megsüketült. 
 	– Arra gondoltam – mondta Albert –, hogy abból még semmi rossz nem származik, ha egy
 	
 	kicsit alaposabban megvizsgáljuk, igaz? – Majd hozzátette:
 	– Egyébként is ráfért már egy kis
 	tisztítás. Tudja, milyenek az idős hölgyek. Nem sokat törődnek a holmijaikkal… különösen
 	akkor, ha reumások, és nehezen mozognak. 
 	Tommy egy-két percig hal gatott. Emlékezett, hogy Sunny Ridge-ben Tuppence és ő gyorsan átnézték az asztal fiókjait, és a tartalmukat két nagy borítékba tették. Az alsó fiókokból
 	pedig néhány gombolyag fonalat, két kardigánt, egy fekete bársonystólát és három szép párnahuzatot vettek ki, amelyeket a többi ruhához tettek. Amikor hazajöttek, a borítékban lévő
 	iratokat is átnézték, de semmi érdekes dolgot nem találtak köztük. 
 	– Már átvizsgáltuk a fiókok tartalmát, Albert – mondta. –
 	Tulajdonképpen néhány estét azzal töltöttünk. Csak néhány igazán mindennapi dolog volt benne, egy-két régi levél, néhány
 	recept a sonkafőzéshez, megint más receptek gyümölcsök befőzéséhez, pár könyv, élelmiszerjegyek a háború idejéből, és más ehhez hasonlók. Semmi figyelemre méltóra nem bukkantunk. 
 	– Ó – mondta Albert –, ezek csak közönséges holmik, amilyeneket az ember fiókokban, 
 	asztalokban és efféle helyeken felhalmoz. Én igazi titokra gondoltam. Tudja uram, fiatal koromban hat hónapig egy régiségkereskedőnél 
 	dolgoztam, 
 	leggyakrabban
 	hamisítványok készítésében segédkeztem neki. Így aztán jól kiismertem a titkos fiókok fortélyait. Általában ugyanazt az elvet követik. Három vagy négy ismert megoldás van, és időről időre azokat variálják. Nem gondolja, uram, hogy önnek is meg kel ene néznie? Úgy értem, nem szeretnék
 	egyedül nekifogni, úgy, hogy ön nincs jelen. Tapintatlanság lenne tőlem. – úgy nézett
 	Tommyra, mint egy esdeklő kutya. 
 	– Gyerünk, Albert! – adta meg magát Tommy. – Menjünk és legyünk tapintatlanok! Nagyon szép bútordarab, gondolta Tommy, amikor Albert mel ett ál t, és az Ada nénitől
 	örökölt darabot vizsgálgatta. Jó ál apotban van, és gyönyörű ódon fénye van, ami a régi idők kézműveseit dicséri. 
 	– Nos, Albert – mondta –, lásson hozzá. De nehogy kárt tegyen benne! 
 	– Ó, rendkívül óvatos voltam, uram. Nem feszítettem fel, nem nyúltam hozzá késsel és
 	semmi efféle. Először is leengedjük a tetejét, és erre a két kihúzható lapra tesszük. Így, látja? 
 	A teteje lefelé nyílik. Elképzelem, amint az idős hölgy itt ült előtte. Ada nagynénjének szép
 	kis gyöngyház-berakású naplója volt. A bal oldali fiókban találtam. 
 	– Ez itt micsoda? – kérdezte Tommy. Kihúzott két finoman megmunkált, pil érszerű, keskeny fiókot. 
 	– Ó, azok, uram? Iratokat lehet bennük tartani, de semmi igazán titkos nincs bennük. A
 	
 	legismertebb fogás az, hogy kinyitjuk a középső kis szekrénykét... annak az alján általában van egy kis mélyedés, és ha elcsúsztatjuk, akkor találunk ott egy üreget. Vannak persze más
 	megoldások ig. Ez például egy olyan asztal, amelyben alul ilyen üreg van. 
 	– Ez sem túl titkos, igaz? Csak elhúzzuk valamelyik falapot… és akkor úgy tűnik, az ember megtalált mindent, amit meg lehetett találni, íme, ott van az üreg. Jó sok mindent lehet
 	oda berakni, amiket az ember meg akar óvni attól, hogy mások összefogdossák meg ilyesmi. Csakhogy ez még nem minden. Mert látja, itt elöl van egy kicsi fadarab, egy kis kiszögel és. 
 	És tudja, uram, ezt fel lehet húzni. 
 	– Igen! – mondta Tommy izgatottan. – Igen, látom! Húzza csak fel! 
 	–- És itt is van egy titkos üreg, éppen a középső zár mögött. 
 	– De nincs benne semmi – ál apította meg csalódottan a ház ura. 
 	– Nincs – mondta Albert –, de ez csalóka dolog. Mert ha az ember becsúsztatja a kezét
 	abba a nyílásba és a bal és a jobb oldalát végigtapogatja, akkor mindkét oldalon egy-egy kicsiny, keskeny fiókot talál. 
 	A felső részénél van egy kis félkör alakú bemélyedés, és ha az
 	ember oda be tudja akasztani az uj át… és aztán óvatosan kifelé húzza …
 	
 	Eközben Albert bedugta a kezét az üregbe. – Néha egy kicsit beragadnak. Várjon csak... 
 	várjon ... jön már. 
 	Albert a mutatóuj ával kifelé húzott valamit. Finoman addig próbálkozott, míg egy keskeny, kicsi fiók jelent meg a nyílásban. Kiakasztotta és Tommy elé tette, úgy, ahogy egy vadászkutya viszi oda az elejtett vadat a gazdájának. 
 	– Várjunk csak, uram! Van benne valami, egy hosszú, vékony boríték. És most lássuk a
 	másik oldalt! 
 	Ezúttal a másik kezével nyúlt be, és megismételte gumiemberszerű mozdulatait. A második titkos fiók is előkerült; 
 	– Ebben is van valami – mondta Albert. – Két másik boríték, amelyet valaki valamikor ide
 	rejtett. Egyiket sem próbáltam kinyitni… sosem tennék ilyet. – Hangja a végletekig alázatos
 	volt. – Ezt önre hagytam … Azt mondom, uram … lehet, hogy most valami fontos nyomra
 	bukkantunk…. 
 	199
 	Együtt ürítették ki a poros fiókok tartalmát. Tommy először a hosszában összetekert, gumival összefogott, lepecsételt borítékot vette a kezébe. A gumi azonnal elpattant, amint hozzáért. 
 	– Értékesnek látszik – jegyezte meg Albert. Tommy a borítékra pil antott. A “Bizalmas” 
 	felirat díszelgett rajta. 
 	– Tessék – mondta Albert. – “Bizalmas”. Máris nyomon vagyunk. 
 	Tommy felnyitotta a borítékot. Egy régi, elsárgult noteszlapot húzott ki belőle, melyet
 	szálkás betűkkel róttak tele. Tommy először így fordította, majd úgy, Albert pedig lélegzetvisszafojtva fölé hajolt. 
 	– “Mrs. MacDonald lazacmártásának receptje” – olvasta hangosan Tommy. – “Különös
 	szívességként kaptam. Vegyünk két font közepes darabkákra felvágott lazacot, egy pint Jersey krémet, egy borospohárnyi brandyt és egy friss uborkát.” – Tommy abbahagyta az olvasást. – Sajnálom, Albert, ez a nyom minden kétségét kizáróan egy ízletes ételhez vezet bennünket. 
 	Albert csalódottságának adott hangot. 
 	– Sose bánkódjon! – mondta Tommy. – Itt a másik. 
 	A következő boríték nem tűnt olyan réginek. Két halványszürke viaszpecsét zárta le, 
 	mindkettő egy vadrózsát ábrázolt. 
 	– Szép – mondta Tommy. – Ez pedig gondolom, egy felséges marhahúspástétom receptjét
 	őrzi. 
 	Tommy feltépte a borítékot. Tíz gondosan összehajtogatott ötfontos bankjegy esett ki belőle. 
 	– Szép vékonyak – mondta Tommy. – A régi fajtából valók. 
 	Tudja, amilyet a háború idején használtak. Manapság valószínűleg már nem törvényes fizetési eszköz. 
 	– Pénz! – méltatlankodott Albert. – Mii akart ezzel a pénzzel? 
 	– Ó, az volt az idős hölgy bogara – magyarázta Tommy –, hogy egy nőnél mindig kel lennie ötven fontnak ötfontos bankjegyekben, 
 	arra 
 	az 
 	eshetőségre, 
 	amit 
 	ő
 	kényszerhelyzetnek
 	nevezett. 
 	– Nos, azt hiszem, ez még mindig jól jön – mondta Albert. 
 	– Talán még nem vonták ki teljesen a forgalomból. A bankban el lehet intézni, hogy beváltsák. 
 	– Még mindig van egy – jegyezte meg Albert reménykedve. 
 	– Az, amelyik a másik fiókban rejtőzött. 
 	Ez a boríték vastagabb volt. úgy tűnt, több minden van benne, és nem is egy, hanem három
 	piros pecsét volt rajta. Az ismerős szálkás írással a következőket írták rá: “Halálom esetén ezt a borítékot felbontatlanul juttassák el az ügyvédemhez, Mr. 
 	Tomkinshoz 
 	vagy 
 	az 
 	unokaöcsémhez, 
 	Thomas
 	Beresfordhoz. Il etéktelen személy nem bonthatja fel.” 
 	Több sűrűn teleírt papír volt benne. Á kézírás csúnya, szálkás és helyenként szinte olvashatatlan volt. Tommynak némi nehézség árán sikerüli kisilabizálnia. Hangosan felolvasta. “Én, Ada Maria Fanshawe, leírok itt bizonyos eseteket, amelyek a tudomásomra jutottak, és amelyeket olyan emberek mondtak el nekem, akik szintén a Sunny Ridge Otthonban laknak. 
 	Az információk hitelességéért nem tudok kezeskedni, de úgy találom, van okom feltételezni, hogy gyanús dolgok –
 	sőt lehetséges, hogy bűncselekmények – történnek vagy történtek
 	ezen a helyen. Elizabeth Moody – aki egy kissé bolondos asszony, de én szavahihetőnek tartom – azt ál ítja, hogy felismert itt egy veszélyes bűnözőt. Lehetséges, hogy méregkeverő van
 	közöttünk. Én szívesebben hagyom eldöntetlenül ezt a kérdést, de továbbra is óvatos leszek. 
 	Szándékomban ál ide leírni minden tényt, ami a tudomásomra jut. Lehet, hogy az egész csak vaklárma. Kérem az ügyvédemet vagy az unokaöcsémet, Thomas Beresfordot, hogy folytassanak teljes körű
 	nyomozást az ügyben.” 
 	– Tessék! – mondta Albert győzedelmesen. – Ugye, megmondtam, hogy találunk valamilyen nyomot! És íme, nem is akármilyenre bukkantunk! 
 	NEGYEDIK 
 	KÖNYV 
 	ITT 
 	VAN 
 	EGY
 	TORNYOS TEMPLOM ELŐTTED, NYISD
 	KI AZ AJTÓT, S MEGLÁTOD MAJD AZ
 	EMBEREKET
 14. FEJEZET

 Egy kis agytorna

 	– Azt hiszem, gondolkodnunk kel ene – mondta Tuppence. 
 	Miután 
 	boldogan 
 	egymásra 
 	találtak 
 	Tommyval, 
 	Tuppence-t végül örvendetes módon kiengedték a kórházból. A kitartó pár épp a jegyzeteit hasonlítja össze a Market Basing-i Bárány és Zászló legjobb lakosztályának nappalijában. 
 	– Te csak ne gondolkodj semmiről! – mondta Tommy. –
 	Tudod, mit mondott az orvos, mielőtt elengedett. Semmi aggódás, semmi erőfeszítés. Vigyázz, hogy ne erőltesd meg magadat: vegyél mindent könnyedén.' 
 	– Szerinted mit csinálok most? – kérdezte Tuppence. –
 	A lábam jól felpolcoltam, és a fejem két párnán nyugszik. 
 	És ami a gondolkodást il eti, nos, az nem szükségszerűen erőfeszítés. 
 	Nem 
 	tanulok 
 	matematikát 
 	vagy
 	közgazdaságtant, és nem el enőrzöm a háztartási kiadásokat sem. A gondolkozás lehet kényelmes pihenés is. Az ember csupán nyitva hagyja az elméjét arra az esetre, ha valami érdekeset vagy fontosat látna-hal ana. 
 	Különben is, inkább gondolkozzam így a lábamat felrakva, mint hogy újra akcióba lépjek, igaz? 
 	– Hal ani sem akarok arról, hogy újra nyomozni kezdesz! –
 	mondta Tommy. – Ezt verd ki a fejedből, érted, Tuppence? 
 	Maradj végre nyugton! Egy pil anatra sem veszem le rólad a szemem, mert nem bízom benned. 
 	– Rendben – mondta Tuppence. – Az okításnak ezzel vége. 
 	És most gondolkozzunk! Mégpedig együtt. Ne foglalkozz azzal, amit az orvosok mondtak. Ha te is annyit tudnál az orvosokról, mint én ... 
 	– Sose törődj az orvosokkal! – mondta Tommy. – Azt teszed, amit én mondok neked. 
 	– Rendben. Biztosíthatlak, jelenleg nem vágyom semmilyen megerőltető tevékenységre. Gyere, hasonlítsuk össze a jegyzeteinket. Túl sok minden jutott a tudomásunkra. 
 	– Mire gondolsz? 
 	
 	– Nos, tényekre. Túlságosan is sok tény birtokába jutottunk. 
 	És nemcsak tényekkel ismerkedtünk meg ... hanem mendemondákkal, 
 	találgatásokkal, 
 	legendákkal, 
 	pletykákkal. Olyan a fejem, mint egy fűrészporral telt kád, amelyben mindenféle dolgok vannak elrejtve. 
 	– A fűrészpor stimmel – mondta Tommy. 
 	– Nem tudom, hogy most sértegetsz, vagy hízelegsz –
 	mondta Tuppence. – Akárhogyan is, egyetértesz velem, igaz? Mindenből túlságosan sok ál a rendelkezésünkre. 
 	Vannak 
 	köztük 
 	valós 
 	és 
 	valótlan 
 	dolgok, 
 	meg
 	jelentéktelenek és fontosak, és bizony nagyon össze vannak keverve. Át kel gondolnunk a történteket. Nem is tudom, hogyan kezdjünk hozzá! 
 	– Én tudom – jelentette ki Tommy. 
 	– Rendben – mondta Tuppence. – Te hol kezdesz hozzá? 
 	– Rögtön azzal, hogy téged fejbe vertek. Tuppence elgondolkozott. 
 	– Nem igazán látom be. miért választottad ezt kiindulópontul. Úgy értem, ez történt utoljára, nem pedig először. 
 	– Azért, mert folyton ez jár a fejemben – mondta Tommy. –
 	Nem engedem, hogy a feleségemet fejbe verjék! És ráadásul ez egy nagyon is valóságos kiindulópont. Nem csak képzelődés. 
 	– Ezzel a legteljesebb mértékben egyetérted – mondta Tuppence. – Tényleg megtörtént, és nyugodt lehetsz, hogy jó ideig nem feledkezem meg róla. 
 	– Van valami elképzelésed arról, ki tehette? 
 	– Sajnos nincs. Éppen egy sírkő fölé hajoltam, és akkor, bumm!, valaki nagyot ütött a fejemre. 
 	– Ki lehetett az? 
 	– Gondolom, valaki Sutton Chancel orból. Mégis olyan valószínűtlennek tűnik az egész. Alig beszéltem onnan valakivel. 
 	– Gondolod, hogy a lelkész volt? 
 	– A lelkész nem lehetett – mondta Tuppence. 
 	– Először is, mert ő egy kedves öreg fickó, másodszor, mert nem lett volna hozzá ereje. És harmadszor, mert erősen asztmatikus a légzése. Nem lopakodhatott úgy mögém, hogy ne hal ottam volna meg a zihálását. 
 	– Akkor, te kihúzod a lelkészt a listádról…
 	– Miért? Te nem? 
 	– Nos – mondta Tommy –, de igen, én is. Tudod, én is meglátogattam. Évek óta ő itt a lelkész, és mindenki ismeri. Gondolom, maga a megtestesült gonoszság is el tudná játszani egy ideig, hogy ő egy jámbor atyafi, de én azt mondom, egy hétnél nem tovább. Tíz vagy tizenkét évig pedig semmiképpen sem. 
 	– Nos – mondta Tuppence –, akkor a következő gyanúsított Miss Bligh. Nel ie Bligh. Bár miért lette volna? Csak tán nem feltételezte rólam, hogy megpróbálom el opni az egyik sírkövet. 
 	–- Gondolod, hogy ő volt? 
 	– Hát, nem igazán. Ö persze alkalmas lenne rá. Minden nehézség nélkül követhetett, és kileshette, hogy mit csinálok. Ahhoz sem kel ene segítséget kérnie, hogy leüssön. És a lelkészhez hasonlóan ő is ott volt a helyszínen. Sutton Chancel orban él, gyakran eljár otthonról, hogy. ezt vagy azt elintézzen. Megláthatott engem a templomkertben, kíváncsiságból lábuj hegyen mögém lopózott, látta, hogy egy sírt vizsgálok, valamilyen különös oknál fogva ezt kifogásolta, és leütött az egyik vázával vagy bármivel, ami a keze ügyébe akadt. De ne kérdezd, hogy miért. Nem tudom, mi oka lehetett rá. 
 	– Ki a következő, Tuppence? Mrs. Cockerel ? 
 	– Mrs. Copleigh – mondta Tuppence. – Nem, Mrs. 
 	Copleigh semmiképpen sem lehetett. 
 	– És miért vagy ebben olyan biztos? Sutton Chancel orban lakik, láthatott téged kimenni a házból, és követhetett téged. 
 	– Ó, igen, igen, de ő túl sokat beszél – mondta Tuppence. 
 	– Nem értem, mi köze ehhez a sok beszédnek. 
 	– Ha te is egy egész estén át hal gattad volna, mint én –
 	magyarázta Tuppence –, akkor nem mondanád ezt. Bárki, aki annyit fecseg, mint ő, folyamatosan, megál ás nélkül, az nem lehet a tettek embere. A közelembe sem tudott volna jönni anélkül, hogy közben ne locsogjon folyton. 
 	Tommy átgondolta a hal ottakat. 
 	– Rendben – mondta. – Ezeket a dolgokat te mindig is jól meg tudtad ítélni, Tuppence. 
 	Húzzuk ki Mrs. Copleigh-t is. Van még valaki a listánkon? 
 	– Amos Perry – mondta Tuppence. – Az a férfi, aki, a Canal House-ban lakik. Én így hí
 	vom azt a házat, mert annyi sok más neve volt már, de ez az eredeti. Ö a barátságos boszorkány férje. Van benne valami furcsa. Egy kicsit együgyű, nagydarab, erős ember, és ha akarna, bárkit fejbe tudná verni, sőt szerintem bizonyos körülmények között nem sokat
 	tétovázna… bár nem tudom pontosan, miért akart volna pont engem leütni. Mindenesetre
 	sokkal valószínűbb, hogy ő volt, mint Miss Bligh. Ö
 	szerintem csak egyike azoknak az idegesítően tevékeny nőknek, akik ide-oda szaladgálnak az egyházközségben, és mindenbe beleütik az orrukat. Egyáltalán nem az a típus, aki el átna a tettlegességig, kivéve valamilyen erős érzelmi indítóok esetén. – Enyhe borzongással folytatta: –
 	Tudod, megijedtem Amos Perrytől, amikor először találkoztam vele. Megmutatta nekem a kertjét. Hirtelen úgy éreztem, 
 	hogy … nos, hogy nem szeretnék összekülönbözni vele…
 	vagy találkozni vele éjszaka egy
 	sötét utcában. Olyan érzésem volt, hogy nem az a fajta ember, aki gyakran erőszakoskodna, 
 	de éppenséggel nem riadna vissza tőle, ha valami erre késztetné. 
 	– Rendben – mondta Tommy. – Amos Perry. Ö az első
 	számú gyanúsítottunk. 
 	– És persze, ne feledkezzünk meg a feleségéről sem –
 	mondta Tuppence lassan. – A barátságos boszorkányról. 
 	Kedves volt hozzám, és én megkedveltem őt… nem szeretném, ha kiderülne róla, hogy ő volt az… szerintem nem is ő tette, de úgy gondolom belekeveredett bizonyos dolgokba… Olyan dolgokba, amelyek azzal a csatorna menti házzal vannak kapcsolatban. Ez egy újabb nézőpont, Tommy… még nem tudjuk, hogy ebben az egészben mi az, ami
 	igazán fontos... azon tűnődöm, hogy nem minden a körül a ház körül forog-e … hogy nem az
 	a ház e az események központja. A festmény is bizonyára jelent valamit, nem, Tommy? Szerintem feltétlenül. 
 	– Igen – mondta Tommy. – Szerintem is... 
 	– Azért jöttem ide, hogy megpróbáljam megtalálni Mrs. 
 	Lancastert, de úgy tűnik, senki
 	sem hal ott itt róla. Eltűnődtem, hogy talán rosszul raktam össze a fejemben a dolgokat… és
 	Mrs. Lancaster azért került veszélybe (és ebben még mindig biztos vagyok), mert nála volt az a kép. Nem hiszem, hogy valaha is járt Sutton Chancel orban … de vagy kapott, vagy vett egy képet egy itteni házról. És az a kép jelent valamit…
 	valaki számára valamilyen módon
 	veszélyt jelent. 
 	– Mrs. Kakaó, azaz Mrs. Moody azt monda Ada néninek, hogy felismert valakit Sunny
 	Ridge-ben… valakit, talán egy bűnözőt. Azt hiszem, a képnek és a csatorna mel etti háznak
 	köze van egy bűncselekményhez, és talán egy gyerekhez is, akit ott öltek meg. Ada néni megcsodálta Mrs. 
 	Lancaster képét, Mrs. Lancaster pedig neki ajándékozta…
 	lehet, hogy beszélt is
 	róla: elmondta, hol kapta, ki adta neki, és hogy hol van a képen szereplő ház …
 	– Mrs. Moodyt azért távolították el az útból, mert határozottan 
 	felismert 
 	valakit, 
 	aki 
 	bizonyos
 	
 	bűncselekményekkel hozható kapcsolatba. Mondd csak el újra, miről beszélgettetek dr. 
 	Murray-vel! – kérte Tuppence. 
 	– Miután beszámolt neked Mrs. Kakaó haláláról, bizonyos gyilkosokról beszélt, és példákat is hozott rájuk. Egy nőt említett, aki otthont vezetett idős, beteg emberek számára… halványan emlékszem, hogy annak idején olvastam róla az újságban, de nem jut eszembe a nő
 	neve. Rávette az öregeket, hagyják rá a pénzüket, és aztán ott élhetnek halálukig, el átják őket
 	mindennel és gondozzák őket, és nem lesz gondjuk a pénzre, s a kisöregek tényleg boldogok
 	is voltak … csakhogy általában egy éven belül meghaltak…
 	békésen, álmukban szenderedtek
 	örök nyugalomra. Egyszer aztán felfigyeltek ennek a nőszemélynek az üzelmeire. Bíróság elé
 	ál ították, és gyilkossággal vádolták… De nem volt lelkiismeret-furdalása, azt ál ította, hogy az öregek iránti szeretetből tette. 
 	– Igen. Így volt –mondta Tommy. – Sajnos én sem emlékszem a nő nevére. 
 	– Nos, mindegy – mondta Tuppence. – Dr. Murray elmondott egy másik esetet is. Megint
 	csak egy nőről beszélt, aki háztartási alkalmazott, vagy házvezetőnő, vagy valami efféle volt. 
 	Különböző családoknál dolgozott. Volt, ahol rendben ment minden, de volt, ahol tömeges
 	mérgezés történt. Ételmérgezésnek hitték. Néhányan azért megúszták. 
 	
 	– Szendvicseket készített nekik – folytatta Tommy –, amikor kirándulni mentek. Mindig
 	nagyon kedves és roppant odaadó volt. A mérgezések esetén őrajta is jelentkeztek a tünetek. 
 	Aztán továbbál t, és egy másik helyre ál t be, Anglia másik részén. Így ment ez néhány évig. 
 	– Igen, így volt. Senki sem értette, miért csinálta. A szenvedélyévé, a szokásává vált? Szórakoztatta talán? 
 	Senki sem tudta igazán. És a dologban az volt a különös, hogy nem viseltetett gyűlölettel azok iránt az emberek iránt, akiknek a halálát okozta. Lehet, hogy nem volt minden rendben nála? 
 	– Szerintem biztosan nem, bár feltételezem, hogy egy nagyokos pszichológus valószínűleg
 	jó sok vizsgálatot készítene vele, és megál apítaná, hogy az egésznek egy kanárihoz van köze. 
 	Gyerekkorában a madár megijesztette, megzavarta a lelki egyensúlyát vagy valami ehhez hasonló. 
 	– A harmadik eset még ennél is különösebb volt – mondta Tommy. – A doktor egy francia
 	nőt említett, aki rettenetesen szenvedett a férje és a gyermeke elvesztése miatt. Nagyon összetört, és a könyörületesség angyala lett. 
 	– Igen – mondta Tuppence –, emlékszem. A faluban mindenki valamilyen angyalnak hívta. Givonban vagy valahol arrafelé történt. Bejáratos volt a szomszédaihoz, gondozta őket, ha
 	betegek voltak. Nagy előszeretettel látogatta a beteg gyerekeket. Odaadóan ápolta őket. Aztán amikor már kissé felépültek, hirtelen sokkal rosszabbul lettek, és meghaltak. Megsiratta őket, 
 	sírva ment a temetésükre, és mindenki azt mondta, hogy nem tudják, mit csináltak volna a
 	nélkül az angyal nélkül, aki a gyerekeiket ápolta, és megtett értük mindent, amit csak tudott. 
 	– Miért akarod az egészet újra elismételni, Tuppence? 
 	– Mert az jutott az eszembe, hogy dr. Murray talán szándékosan említette ezeket. 
 	– Úgy érted, hogy volt valami határozott szándéka vele? 
 	– Azt hiszem, felidézett három klasszikus, jól ismert esetet, és próbálgatta, mint egy kesztyűt, hogy ráil ik-e valakire Sunny Ridge-ben. Szerintem bizonyos szempontból mindegyik odail ik. Az első eset például rögtön Miss Packard-ot juttatja az eszembe. Ö az öregek ottho nának rátermett vezetője. 
 	–- Nagyon haragszol arra a nőre. Pedig én kedvelem. 
 	–- Merem ál ítani, hogy az emberek kedvelték ezeket a gyilkos hajlamú nőszemélyeket is
 	– érvelt Tuppence határozottan. – A szélhámosok és a csalók is csaknem mindig olyan becsületesnek látszanak, és olyan őszintének hatnak. Nagyon valószínű, hogy a gyilkosok is sokszor nagyon kedvesnek és melegszívűnek tűnnek. Ilyesmiről lehet szó. Mindenesetre Miss Packardnak megvan minden lehetősége arra, hogy úgy tegyen el valakit láb alól, hogy az természetes halálnak tessék. És csak olyasvalaki gyanúsítaná, mint Mrs. Kakaó. 
 	Azért pont ő
 	gyanakodna rá, mert ő maga is bolond egy kicsit, és így meg tudja érteni az őrülteket. De az
 	is lehet, hogy már korábban találkozott vele valahol. 
 	– Nem hiszem, hogy Miss Packard hasznot húzna bármelyik idős betegének a halálából. 
 	– Te ezt nem tudhatod – mondta Tuppence. – Okosabb ezt úgy csinálni, hogy nem mindegyikből húz hasznot. Talán csak egy-két embert vesz rá, a gazdagokat, hogy sok pénzt hagyjanak rá, és aztán elteszi őket láb alól. Közben néhányan természetes halál al halnak meg, és utánuk persze nem kap semmit. Szóval én azt gondolom, hogy dr. Murray vetett egy pil antást Miss Packardra, és azt mondta magában: “Képtelenség, csak képzelődöm.” 
 	Ugyanakkor
 	nem tudott szabadulni attól a gondolattól, hogy az a nő
 	valószínűleg gyilkos. A második eset, 
 	amelyet elmesélt, ráil ene valamelyik alkalmazottra vagy szakácsnőre, sőt valamelyik nővérre. Egy középkorú, megbízható asszonyra, aki valójában őrült. Lehet, hogy rosszindulatot
 	vagy el enszenvet érez néhány beteg iránt. De fölösleges találgatnunk, mert azt hiszem, nem
 	ismerünk ott elég jól senkit sem. 
 	– És a harmadik? 
 	– A harmadik eset bonyolultabb – ismerte el Tuppence. –
 	Ez a valaki roppant odaadó és
 	elkötelezett. 
 	– Lehet, hogy azt már dr. Murray találta ki – mondta Tommy. Aztán így folytatta: – Azon
 	az ír nővéren tűnődöm. 
 	
 	– Azon a kedves teremtésen, akinek a szőrmestólát adtuk? 
 	– Igen, akit Ada néni nagyon megkedvelt. És aki mindig olyan megértő volt. Úgy tűnt, 
 	mindegyik betegét szerette, és annyira bánkódott, amikor meghaltak. Nagyon aggódott valamiért, amikor velünk beszélgetett, nem? Te is mondtad ... Ott akarta hagyni az otthont, de
 	nem mondta meg, miért. 
 	– Szerintem lehet, hogy ő ilyen ideges típus. A nővéreknek nem kel túl együttérzőeknek
 	lenniük. Rosszat tennének vele a betegeknek. Hűvösnek, határozottnak és biztonságot sugárzónak kel lenniük. 
 	– Mondja csak tovább Beresford nővér – mondta Tommy, és ravaszkásan a feleségére kacsintott. 
 	– De térjünk vissza a képhez! – mondta Tuppence. – Most csak arra koncentráljunk. Mert
 	szerintem nagyon izgalmas, amit Mrs. Boscowan-ról mondtál. Ö olyan … olyan érdekes
 	egyéniség. 
 	– Bizony az – helyeselt Tommy, – A legérdekesebb ember, akivel szerintem ebben a szokatlan ügyben találkoztunk. 
 	Olyan benyomást tett rám, mintha tudott volna valamit arról a
 	helyről, amit én nem, és amit talán még te sem tudsz. 
 	– Különös, amit arról a csónakról ál ít – mondta Tuppence. 
 	– Hogy a képen eredetileg nem
 	volt csónak. Szerinted miért van most rajta? 
 	– Ó! – mondta Tommy. – Nem tudom. 
 	– Talán valamilyen szó van rá festve? Nem emlékszem, hogy láttam volna … de persze
 	egyszer sem néztem meg igazán közelről. 
 	– Waterlily. Ez a neve. 
 	– Nagyon találó név egy csónaknak … mire is emlékeztet? 
 	– Fogalmam sincs, 
 	– És egészen biztos volt benne, hogy nem a férje festette a képre a csónakot… Később
 	azért belefesthette. 
 	– Azt mondta, hogy nem. És nagyon határozott volt. 
 	– Persze – mondta Tuppence –, van még egy lehetőség, amit nem vettünk számításba. A
 	fejbeverésemre gondolok… lehet, hogy egy kívülál ó tette ... 
 	valaki, aki talán innen Market
 	Basingből követett, hogy kifürkéssze, mi is a szándékom. 
 	Mert én eljöttem ide, és mindenféle
 	kérdéseket tettem fel. Tudod, hogy elmentem azokhoz az ingatlanközvetítőkhöz. A Blodget
 	és Burgess céghez és az összes többihez. Ők persze meg próbáltak lerázni. Köntörfalaztak. 
 	Több kitérő választ adtak, mint amennyi elfogadható lenne. 
 	Ugyanolyan kitérő válaszokat, 
 	mint amilyeneket akkor kaptunk, amikor megpróbáltuk kideríteni, hova tűnt Mrs. Lancaster. 
 	Ügyvédek és bankok ál tak az utunkba, a tulajdonossal azonban rajtuk keresztül sem lehet
 	kapcsolatba lépni, mert éppen külföldön tartózkodik. 
 	Ugyanaz a lemez. Aztán utánam, küldenek valakit, hogy kövessen, mert tudni akarják, hogy mit csinálok, és végül annak rendje és
 	
 	módja szerint leütnek. Ez elvezet bennünket ahhoz a bizonyos sírhoz a templomkertbe. Miért
 	nem akarták, hogy én régi sírköveket nézegessek? 
 	Különben is jobbra-balra voltak döntögetve … Gondolom, egy huligánbanda beleunt a telefonfülkék rongálásába és bevonult a templomkertbe, hogy ott puszta szórakozásból szentségtörést kövessen el. 
 	– Azt mondod, durván faragott szavakat találtál az egyik sírkövön? 
 	– Igen, azt hiszem, egy vésővel csinálhatták. Valaki nagyon otromba munkát végzett. Lily
 	Waters, élt hét évet. Ezt még rendesen megcsinálták … de ami azután következett: “Bárki
 	is...” meg “bántalmazza ezen ...” végül “Mil stone”. 
 	– Ismerősen hangzik. 
 	– Persze. Mert a Bibliából való, de olyasvalaki írhatta őket, aki nem emlékezett pontosan
 	azokra a sorokra, amelyeket idézni akart. 
 	– Nagyon különös … az egész úgy az. 
 	– Vajon kit és főleg miért zavarhatott, hogy átvizsgálom a sírköveket… én csak a lelkésznek akartam segíteni, és annak a szegény embernek, aki elveszett gyermekét próbálja megtalálni. Tessék, megint egy eltűnt gyermek! 
 	Ismerős motívum .,. Mrs. Lancaster egy szerencsétlen gyermekkel riogatott, akit befalaztak egy kandal ó mögé, Mrs. Copleigh pedig befalazott
 	apácákról és meggyilkolt gyerekekről szóló történetekkel traktált. Egy anyáról mesélt, aki
 	megölte a csecsemőjét, meg egy szeretőről, egy törvényen kívüli gyermekről és egy öngyilkosságról. Régi történetek, pletykák, 
 	mendemondák 
 	és 
 	legendák, 
 	káprázatos
 	összevisszaságban. De figyelj csak ide, Tommy! Van itt valami, ami nemcsak mendemonda vagy legenda…
 	– Mire gondolsz? 
 	– Annak a csatorna menti háznak a kéményéből egy régi, ütött-kopott baba került elő ... 
 	egy gyereknek a babája. Már nagyon régóta ott volt. A korom és mindenféle törmelék csaknem teljesen beborította. 
 	– Kár, hogy nincs itt – sajnálkozott Tommy. 
 	– De igen – mondta Tuppence diadalmasan. 
 	– Elhoztad magaddal? 
 	– Igén. Tudod, nagyon meghökkentett, és úgy gondoltam, alaposan megvizsgálom. Senkinek sem kel ett már. 
 	Gondolom, Perryék egyenesen a szemetesbe dobták volna. Itt van nálam. 
 	Felkelt az ágyról, odament a bőröndjéhez, kotorászott benne egy kicsit, majd előhúzott belőle egy újságpapírba csomagolt tárgyat. 
 	– Tessék, Tommy! Ezt nézd meg! 
 	Tommy kíváncsian bontogatta a csomagot. Óvatosan felemelte a játékbaba maradványait. 
 	A karja és a lába lógott, és a díszítések leestek a ruhájáról, amint hozzájuk ért. A babát nagyon vékony antilopbőrből varrták, valaha gömbölydedre volt tömve fűrészporral, aminek jó
 	része mostanra már kiszóródott belőle. Amikor Tommy a kezébe vette, bár egészen óvatosan
 	
 	érintette meg, a baba teste hirtelen szétszakadt, és egy nagy nyílás keletkezett rajta. Bögrényi fűrészpor meg apró kavicsok szóródtak ki belőle, és szétgurultak a padlón, Tommy óvatosan
 	összeszedegette őket. 
 	– Te jó ég! – mondta elképedtem
 	– Milyen különös „ – tűnődött Tuppence. – Tele van kavicsokkal. Persze a kémény már
 	nagyon omladozik. Hul ik belőle a vakolat. 
 	– Nem – mondta Tommy. – Ezek a kavicsok a baba belsejében voltak. Miután óvatosan
 	összegyűjtötte az apró köveket, bedugta az uj át a hasítékon, mire még néhány kavics kiesett belőle. Az ablakhoz vitte, és megforgatta őket a kezében. 
 	Tuppence értetlenül figyelte ténykedését. 
 	– Mulatságos ötlet egy babát kavicsokkal kitömni –
 	mondta. 
 	– Nos, ezek nem akármilyen kavicsok – vélekedett Tommy. 
 	– Szerintem nagyon is jó okuk
 	volt rá. 
 	– Ezt meg hogy érted? 
 	– Nézd csak meg őket jobban! 
 	Tuppence kíváncsian kivett néhány kövecskét Tommy tenyeréből. 
 	– Kavicsok – mondta. – Egy részük elég nagy, más részük kicsi. De miért vagy ilyen izgatott? 
 	– Mert már kezdem érteni a dolgot, Tuppence! Ezek nem kavicsok, kedvesem, hanem gyémántok! 
 15. FEJEZET

 	Egy este a lelkésznél
 	– Gyémántok! – Tuppence levegő után kapkodott. 
 	Tommyról a kavicsokra pil antott, amelyeket még mindig a kezében tartott, és azt kérdezte:
 	– Ezek a szürke micsodák gyémántok? 
 	Tommy bólintott. 
 	– Most kezd értelme lenni az egésznek, Tuppence. Minden összevág. A csatorna mel eti ház. A festmény. Várj csak! 
 	Majd meglátod, mit szól Ivor Smith ehhez a babához! 
 	Szerintem egy hatalmas virágcsokrot fogsz kapni tőle, Tuppence. 
 	– Miért? 
 	– Mert segítettél leleplezni egy nagy bűnszövetkezetet! 
 	– Te és Ivor Smith! Gondolom, nála voltál a múlt héten, miközben magamra hagytál lábadozásom utolsó napjaiban abban a sivár kórházban … Éppen akkor, amikor meghitt beszélgetésekre és sok-sok vidámságra lett volna szükségem. 
 	– Hiszen minden este bementem hozzád a látogatási időben. 
 	– De alig szóltál hozzám. 
 	– Az a sárkányfajzat nővér figyelmeztetett, hogy nehogy felizgassalak. De Ivor idejön holnapután, és rendezünk egy kis összejövetelt a lelkész házában. 
 	– Kik lesznek ott? 
 	– Mrs. Boscowan, az egyik nagy, helyi földbirtokos, a barátnőd, Miss Nel ie Bligh, a lelkész, és természetesen te és én …
 	– És Mr. Ivor Smith. Mi az igazi neve? 
 	– Amennyire én tudom, Ivor Smith. 
 	– Te mindig olyan elővigyázatos vagy – mondta Tuppence nevetve. 
 	– Min mulatsz? 
 	– Csak arra gondoltam, hogy szerettem volna látni, amint te és Albert titkos fiókokat fedeztek fel Ada néni asztalában. 
 	– Minden érdem Alberté. Valóságos előadást tartott a témával kapcsolatban. Fiatal korában mindent megtanult róluk egy régiségkereskedőnél. 
 	– Különös, hogy Ada nénikéd így hagyott hátra egy titkos iratot. Valójában nem tudott semmit, de kész volt elhinni, hogy egy veszélyes bűnöző van Sunny Ridge-ben. Kíváncsi vagyok, tudta-e, hogy Miss Packard az. 
 	– Ez csak a te rögeszméd. 
 	– Nagyon is jó elképzelés, ha egy bűnszervezetet keresünk. 
 	Féltétlenül szükségük lenne egy olyan helyre, mint Sunny Ridge, amely tiszteletreméltó és feddhetetlen, és egy bűnöző társuk vezetése alatt ál . Olyan valakié alatt, aki képesítése alapján akkor juthat hozzá a drogokhoz, amikor csak akar… És aki a kitervelt haláleseteket egészen természetesen fogadja, ezzel mintegy elterelvén az orvos figyelmét a halál tulajdonképpeni okáról. 
 	– Látom, te már mindent elrendeztél. Val d csak meg, hogy azért gyanúsítod Miss Packardot, mert nem tetszenek neked a fogai. 
 	– “Hogy jobban bekaphassalak” – mondta Tuppence elgondolkozva. – Mondok valami mást, Tommy. Tegyük fel, hogy az a kép, amelyik arról a házról készült, sohasem volt Mrs. Lancasteré. 
 	– De hiszen tudjuk, hogy az övé volt – bámult rá értetlenül Tommy; 
 	– Nem, nem tudjuk. Csak azt tudjuk, hogy Miss Packard ezt ál ította ... Miss Packard mondta, hogy Mrs. Lancaster adta Ada néninek. 
 	– De miért? – kérdezte Tommy. 
 	– Talán azért vitték el Mrs. Lancastert.. hogy ne tudja nekünk megmondani, hogy a kép nem az övé volt, és így nem is adhatta oda Ada néninek. 
 	– Szerintem ez nagyon erőltetett ötlet. 
 	– Talán. De a képet Sutton Chancel orban festették… a képen lévő ház Sutton Chancel orban van. Van okunk feltételezni, hogy az a ház egy bűnszövetkezet egyik rejtekhelye – vagy valamikor az volt –, és feltételezésünk szerint Mr. Eccles ál e mögött a szervezet mögött. Mr. 
 	Eccles küldte Mrs. Johnsont az otthonba, hogy eltávolíttassa onnan Mrs. Lancastert. Nem hiszem, hogy Mrs. Lancaster valaha is járt Sutton Chancel orban, vagy a csatorna mel etti házban, vagy hogy lett volna róla egy képe… de azt hiszem, Sunny Ridge-ben hal ott valakit beszélni erről... talán Mrs. Kakaót.. Úgyhogy elkezdett fecsegni, ez pedig veszélyes, tehát el kel ett távolítani. 
 	Biztos vagyok benne, hogy egy napon meg fog találni! Ne feledd a szavaimat, Tommy! 
 	II. 
 	– Meglepően jól néz ki, Mrs. Tommy – mondta Mr. Ivor Smith. 
 	– Újra a régi vagyok – mondta Tuppence. – Azt hiszem, butaság volt tőlem, hogy hagytam
 	magam fejbe verni. 
 	– Kitüntetést érdemel… Különösen ezért a babaügyért. 
 	Hogy hogyan bukkant rá ezekre a
 	dolgokra, nem tudom! 
 	– Olyan akár egy nyomozókutya –- mondta Tommy.–
 	Szimatot fog, és máris hűlt helye. 
 	– Remélem, nem hagytok ki a ma esti összejövetelből? –
 	kérdezte Tuppence gyanakvóan. 
 	– Természetesen nem. Tudja, bizonyos dolgokra fény derült. El sem tudom mondani, 
 	menynyire hálás vagyok önnek. Nagyszabású nyomozást folytatunk egy rendkívül dörzsölt
 	bűnszövetkezet után, amelyik elképesztően nagyszámú rablást követett el az utóbbi öt évben. Már beszéltem róla Tommynak, amikor eljött hozzám, hogy megkérdezze, tudok-e valamit a minden gyanú felett ál ó úriemberünkről, Mr. Ecclesről. Már régóta gyanakszunk rá, de nem az a fajta ember, akit csak úgy sarokba lehet szorítani Messzemenően óvatos. Ügyvéd egy jóhírű cégnél, amelynek feddhetetlenül becsületes ügyfelei vannak. Már Tommynak is mondtam, hogy az egyik fontos kérdés ez a házakból ál ó lánc volt. Makulátlanul tisztességes házak, becsületes lakókkal, akik csak rövid ideig tartózkodnak ott… aztán elköltöznek. Most, hogy eredménnyel járt régi kéményekkel 
 	és 
 	döglött 
 	madarakkal 
 	kapcsolatos
 	nyomozása, hálásak vagyunk önnek, Mrs. Tommy! Teljesen bizonyos ugyanis, hogy ön az egyik ilyen házra talált rá, ahol elrejtették a zsákmányt. Nagyon jól kifundálták az egészet. A rablott ékszerekből kiszedik a gyémántokat, és aztán, ha eljön az ideje, külföldre szál ítják az árut repülőn vagy hajóval, persze csak akkor, amikor a sok hűhó már elült a rablás körül. 
 	– Mi van Perryékkel? Remélem, ők nincsenek benne? 
 	– Ebben nem vagyunk egészen biztosak.– mondta Mr. 
 	Smith. Valószínűnek tartom, hogy
 	legalábbis Mrs. Perry tud valamit. 
 	– Úgy érti, hogy ő is bűnöző? 
 	– Lehet, hogy nem így van. Feltételezem, hogy csak a befolyásuk alatt tartották. 
 	– Miféle befolyás alatt? 
 	– Nos, ezt tekintse bizalmas közlésnek. A rendőrségnek mindig is az volt az elképzelése, 
 	hogy valószínűleg a férj, Amos Perry az a férfi, aki felelős azért a jó néhány evvel ezelőtti
 	gyermekgyilkossági hul ámért. Nem teljesen tökéletes az elmeál apota. Az orvos véleménye
 	szerint könnyen lehet; hogy ő ál a gyermekgyilkosságok hátterében. Soha semmilyen közvetlen bizonyítékunk nem yolt el ene, valószínűleg a felesége mindent megtett azért, hogy megfelelő alibit biztosítson a számára. Ha ez így volt, uralmat biztosított felette egy csoport gátlástalan ember számára. Így aztán egy bűnbanda hálójába került, akik folyamatosan zsarolták. 
 	Tulajdonképpen 
 	lehetséges, 
 	hogy 
 	volt 
 	valamilyen
 	egyértelmű bizonyítékuk a férje el en. Ön találkozott velük... Hogyan vélekedik róluk, Mrs. Tommy? 
 	– Az asszonyt igazán megkedveltem – mondta Tuppence. 
 	– Azt hiszem, ő ... nos, szerintem ő egy barátságos boszorkány, aki a fehér mágiával, és nem pedig a feketével foglalkozik. 
 	– És a férj? 
 	– Féltem tőle – mondta Tuppence. – Nem végig, csak egyszer vagy kétszer. Hirtelen olyan
 	nagy és ijesztő lett. Nem tudtam rájönni, mitől is ijedtem meg, de megijedtem. Gondolom, 
 	ahogy ön is mondta, azt érezhettem, hogy valami nincs rendben a fejében. 
 	– Sok ilyen ember van – mondta Mr. Smith. – Többnyire nem veszélyesek. De persze az
 	ember ezt sohasem tudhatja biztosan. 
 	– Mi a célja a ma esti összejövetelnek? 
 	– Kérdéseket teszünk fel. Találkoztunk néhány emberrel. 
 	És talán megtudunk néhány dolgot, amelyek alapján választ kaphatunk pár, az üggyel kapcsolatos kérdésre. 
 	– Waters őrnagy is ott lesz? Az az ember, aki a lelkésznek írt eltűnt gyermeke ügyében. 
 	– Úgy tűnik, az a férfi nem létezik! Találtunk ugyan egy koporsót, ott, ahol a régi sírkövet
 	elmozdították… egy gyerek ólomkeretes koporsóját … Tele volt kincsekkel. Ékszerekkel és
 	aranytárgyakkal, amelyek egy St. Albans közelében történt rablásból származnak. A lelkésznek küldött levél el az volt a céljuk, hogy megtudják, mi történt a sírral. A helybeli srácok szándékos rongálása persze némileg összekeverte a dolgokat. 
 	III. 
 	– Annyira sajnálom, kedvesem! – mondta a lelkész, s közben mindkét karját kitárta, úgy
 	ment köszönteni Tuppence-t. – Igen, igazán, kedvesem, rettenetesen, elkeserített, hogy ilyesmi történhetett önnel, pedig olyan kedves teremtés. Épp amikor nekem akart segíteni. úgy
 	éreztem …, hogy az egész az én hibám. Nem lett volna szabad megengednem, hogy a sírok
 	között keresgéljen, bár igazán nem volt okunk azt hinni, hogy valamilyen huligánbanda …
 	– Egy percig se izgassa magát, tisztelendő atya –
 	csicseregte Miss Bligh. – Biztos vagyok benne, hogy Mrs. Beresford tudta, hogy önnek ehhez semmi köze. Valóban rendkívül kedves
 	volt tőle, hogy felajánlotta a segítségét, de most már vége ennek az egésznek, és ő is újra kitűnő egészségnek örvend. Igaz, Mrs. Beresford? 
 	– Természetesen – mondta Tuppence, azonban kissé megütközött azon, hogy Miss Bligh
 	milyen magabiztosan nyilatkozott az ő egészségi ál apotáról. 
 	– Jöj ön és foglaljon helyet. Teszek a háta mögé egy párnát
 	– szívélyeskedett Miss Bligh. 
 	– Nincs szükségem párnára – mondta Tuppence, elutasítva azt a széket, amelyet Miss
 	Bligh fontoskodva odatolt neki. Ehelyett egy egyenes támlájú, rendkívül kényelmetlen székre
 	
 	ült le a kandal ó másik oldalán. 
 	– Ekkor a bejárati ajtó felől erőteljes kopogás hal atszott. A szobában mindenki felugrott. 
 	Miss Bligh kisietett.. 
 	– Maradjon csak, tisztelendő atya – mondta –, majd én kinyitom. 
 	– Kérem, ha lenne olyan kedves. 
 	A hal ból halk hangok hal atszottak, és amikor Miss Bligh visszajött, egy brokátruhás, 
 	nagydarab asszonyt és egy nagyon magas, vékony férfit terelgetett maga előtt. A férfi halálsápadt volt. Fekete köpeny volt a vál ára vetve, és keskeny, komor arca volt. 
 	Úgy tűnt, mintha
 	csak egy másik századból csöppent volna ide. Lehet, gondolta Tuppence, hogy egy El Greco
 	festményből lépett ki. 
 	– Örülök, hogy eljöttek – mondta a lekész, és megfordult. –
 	Hadd mutassam be Sir Philip
 	Starke-ot, Mr. és Mrs. Beresford, Mr. Ivor Smith, Ah! Mrs. 
 	Boscowan. Sok-sok éve nem találkoztunk ... Mr. és Mrs. 
 	Beresford. 
 	– Mr. Beresfordot már ismerem – jegyezte meg Mrs. 
 	Boscowan. Tuppence-re nézett. – Örvendek – mondta. –
 	örülök, hogy önt is megismerhetem. Hal ottam, hogy baleset érte. 
 	– Igen, de most már jól vagyok. 
 	Miután túljutottak a bemutatkozás ceremóniáján, Tuppence visszaült a székére. Fáradtság
 	vett erőt rajta, ami az utóbbi időben többször előfordult vele, és amiről azt gondolta, hogy az
 	agyrázkódása miatt van. Csendben ült, szemét félig behunyta, ugyanakkor mindenkit tüzetesen megvizsgált a szobában. Nem figyelt oda a beszélgetésre, csak nézelődött. Olyan érzése
 	volt, mintha csak egy dráma szereplői sorakoztak volna fel itt, akár egy színpadon. Azé a drámáé, amelybe akaratlanul ő maga is belekeveredett. A dolgok kezdtek összeál ni. Sir Philip
 	Starke és Mrs. Boscowan megjelenésével hirtelen két újabb szereplő bukkant fel. Mindvégig
 	ott voltak a körön kívül, de most már bejöttek belülre. 
 	Valahogyan ők is ide tartoztak. Eljöttek ide ma este…
 	Tuppence elgondolkozott, hogy vajon miért. Valaki meghívta őket? Talán
 	Ivor Smith? Kötelezte rá őket, hogy eljöj enek ide, vagy csak elvárta a jelenlétüket. Talán
 	neki is olyan furcsák voltak, mint neki? Tuppence azt gondolta magában, hogy ez az egész
 	úgy Sunny Ridge-ben kezdődött ugyan, de nem Sunny Ridge a valódi központja a dolgoknak. 
 	Az mindig is itt volt, Sutton Chancel orban. Történtek itt bizonyos dolgok. Nem mostanában, 
 	ez szinte teljesen biztos. Régen. Mégpedig olyan dolgok, amelyeknek semmi közük nem volt
 	Mrs. Lancasterhez … de Mrs. Lancaster tudtán kívül belekeveredett. És vajon hol lehet most Mrs. Lancaster? 
 	Hideg borzongás futott végig Tuppence-en. 
 	
 	Azt hiszem, gondolta magában Tuppence, lehetséges, hogy meghalt. 
 	Tuppence úgy érezte, ha ez igaz, akkor ő elbukott. Azért kezdett nyomozni, mert aggódott
 	Mrs. Lancasterért, úgy érezte, valamilyen veszély fenyegeti, ezért elhatározta, hogy felkutatja
 	és megvédi. 
 	És ha még él szegény, gondolta Tuppence, akkor meg is fogom tenni! 
 	Sutton Chancel or… Ide nyúlnak vissza ennek a titokzatos ügynek a gyökerei. Feltétlen
 	szerepe volt benne a csatorna mel etti háznak is: Talán az volt a központja az eseményeknek vagy inkább Sutton Chancel or? Ez az apró falucska, ahonnan elmentek, elmenekültek, el
 	vesztek, eltűntek az emberek, és végül újra felbukkantak. 
 	Mint például Sir Philip Starke is. Tuppence tekintete Sir Philip Starke-ra siklott. Semmit sem tudott róla, kivéve azt, amit
 	Mrs. Copleigh a helyi lakosokról szóló monológjában elmondott róla. Csendes, tanult ember, 
 	botanikus és gyáros, vagy legalábbis olyasvalaki, akinek komoly érdekeltségei vannak az
 	iparban. Tehát gazdag ember… és szereti a gyerekeket. 
 	Tessék, megint ugyanott köt ki. A
 	gyerekeknél. Képek vil antak fel előtte. A csatorna mel etti ház, madártetem a kandal óban, 
 	mel ette egy régen volt játékszer, amelyet valaki odadobott. 
 	Egy játékbaba, amelynek hasában egy maroknyi gyémánt lapult… egy bűncselekmény maradványai. Az a ház egy bűnbandának volt az egyik rejtekhelye. De a rablásnál súlyosabb bűncselekmények is előfordultak itt. Hogy is mondta Mrs. Copleigh: “Mindig is úgy gondoltam, hogy ő tette”. Sir Philip többszörös gyilkos lenne? Tuppence lehunyt szemmel tanulmányozta a férfit, és
 	egyre azt fontolgatta, hogy valamilyen módon beleil ik-e a gyilkosról alkotott
 	elképzelésébe… jobban mondva a gyermekgyilkosról alkotott elképzelésébe. Azon tűnődött, milyen idős is lehet. 
 	Legalább hetvenéves, talán még idősebb, összetört, aszketikus arc. Igen, határozottan aszketikus. Ez egy elgyötört ember arca.. És azok a nagy, 
 	sötét szemek! Jel egzetes El Greco-szemek. És milyen kórosan lesoványodott teste van. Eljött ide ma este, de vajon miért,, gondolkozott Tuppence. Tekintete Miss Bligh-ra vándorolt. A kisasszony nyugtalanul ült a székén, időnként közelebb tolt valakihez egy tálcát, vagy felajánlott egy párnát, aztán a cigarettásdobozzal játszott. Ideges, kényelmetlenül érzi
 	magát, és egyre csak Philip Starke-ot nézi. Mikor nem izgett-mozgott mindig a férfit bámulta. 
 	– Kutyahűség – gondolta Tuppence. – Azt hiszem, valaha szerelmes lehetett belé. Szerintem talán még mindig az. Az ember nem szűnik meg szeretni valakit csak azért, mert megöregszik. Az olyanok persze, mint Derek és Deborah, nem tudják elképzelni, hogy még mindig szerelmes lehet belé, reménytelenül, odaadóan szerelmes. Mintha azt mondta volna valaki, Mrs. Copleigh vagy a lelkész, hogy Miss Bligh fiatal korában Starke titkárnője volt, és még mindig ő intézi itt az ügyeit? Nos, gondolta Tuppence, ez elég természetes. A titkárnők
 	gyakran beleszeretnek a főnökükbe. Szóval Gertrude Bligh szerelmes volt Philip Starke-ba. 
 	Hasznos tény ez egyáltalán? Tudta vagy gyanította Miss Bligh, hogy Philip Starke csendes, 
 	aszketikus személyisége mögött egy őrült búvik meg? 
 	Mindig annyira rajongott a gyerekekért. “Szerintem túlságosan szerette a gyerekeket”, mondta Mrs. Copleigh. 
 	Az ilyen dolgok nem múlnak el nyomtalanul. Talán ez az oka annak, hogy annyira meggyötörtnek látszik. 
 	Az ember semmit nem tud az őrült gyilkosokról, hacsak nem pszichiáter vagy ilyesmi, 
 	gondolta Tuppence. Miért ölnek gyerekeket? Miért éreznek ilyen késztetést? Utána vajon sajnálják a dolgot? Utálatot éreznek, 
 	vagy 
 	végtelenül 
 	– 
 	boldogtalanok, 
 	vagy
 	elszörnyülködnek a
 	tettükön? 
 	Ebben a pil anatban észrevette, hogy a férfi pil antása őrá esett, találkozott az övével, és
 	úgy tűnt, valamilyen üzenetet küld felé. “Tudom, hogy rólam gondolkodik. Igen asszonyom, 
 	igaz amit gondol. Űzött lélek vagyok.” Ezt mondták azok a szemek. 
 	Aligha lehetett volna jobban jel emezni Sir Philip Starke-ot. 
 	Gyorsan elfordította róla a tekintetét. Most a lelkészt vette sorra. Tuppence kedvelte az
 	
 	öreg egyházfit. Ö vajon tud valamit? Talán, de az is lehet,, hogy egy ördögi úgy kel ős közepére került, és még csak nem is gyanította, mi folyik körülötte. Ez bizony könnyen meglehet, 
 	amilyen jámbor atyafi. 
 	És Mrs. Boscowan? Róla nehéz volt bármit is megtudni. 
 	Középkorú asszony, erős egyéniség, ahogy Tommy is mondta, de ez még nem ok arra, hogy bármivel is gyanúsítsa. . Mrs. Boscowan váratlanul felál t. 
 	– Megengedik, hogy felmenjek a fürdőszobába?.–
 	kérdezte. 
 	– Ó! Természetesen – Miss Bligh talpra ugrott. –
 	Felmegyek önnel, jó? 
 	– Tökéletesen ismerem a járást – mondta Mrs. Boscowan. 
 	– Ne zavartassa magát... Mrs. 
 	Beresford. 
 	Tuppence majdnem felugrott a székéről. 
 	– Megmutatom Önnek – mondta Mrs. Boscowan –, hogy mit merre talál. Jöj ön csak velem. 
 	Tuppence olyan engedelmesen ál t fel, akár egy gyerek. 
 	Tudta, hogy felszólították, márpedig ha Mrs. Boscowan szólított fel valakit, annak engedelmeskednie kel ett. 
 	Addigra Mrs. Boscowan már kiment az ajtón a hal ba, Tuppence pedig követte. Mrs. Boscowan elindult felfelé a lépcsőn ... Tuppence utolérte. 
 	– A vendégszoba fenn van a lépcső végénél – mondta Mrs. 
 	Boscowan. – Nyílik belőle egy
 	fürdőszoba is. 
 	Amint felértek, kinyitotta a lépcsővel szemközti ajtót, bement, felkapcsolta a vil anyt, 
 	Tuppence pedig követte. 
 	– Nagyon örülök, hogy itt találtam – mondta Mrs. 
 	Boscowan. – Reméltem, hogy így lesz. 
 	Aggódtam önért. Említette a férje? 
 	– Mondott valami ilyesmit – mondta Tuppence. 
 	– Igen aggódtam. – Becsukta maguk mögött az ajtót, megfelelő körülményeket teremtve
 	ezzel egy magántermészetű beszélgetéshez. – Mrs. 
 	Beresford, ön is úgy vette észre – kérdezte Emma Boscowan –, hogy Sutton Chancel or veszélyes hely? 
 	– Számomra mindenképpen az volt – mondta Tuppence. 
 	– Igen, tudom. Szerencse, hogy nem járt rosszabbul. 
 	– Ezek szerint ön tud valamit – mondta – Tuppence. 
 	– Bizonyos szempontból talán – mondta Emma Boscowan. 
 	– Bizonyos szempontból igen, 
 	bizonyos szempontból nem. Az embernek, tudja, vannak megérzései. És aztán amikor beigazolódnak, az nagyon aggasztó tud lenni. Biztosan hal ott már a nagy bűnszövetkezetekről. 
 	Tulajdonképpen semmi új nincs bennük… – itt hirtelen megál t. – Úgy értem, tulajdonképpen
 	mindig is léteztek. De ma már olyan jól szervezettek, akár egy nagyszerű vál alkozás. Óvatosnak kel lennie, Mrs. 
 	Beresford. ön olyan ember, aki csak úgy véletlenül belebotlik az efféle dolgokba, és ez komoly veszélybe sodorhatja. 
 	Tuppence elgondolkodva jegyezte meg. 
 	
 	– A nagynéném … pontosabban Tommy nagynénje, öregek otthonában töltötte utolsó éveit. Nemrégiben halt meg. Nem sokkal a halála előtt valaki azt mondta neki, hogy egy gyilkos
 	van közöttük. 
 	Emma rábólintott. 
 	– Két haláleset történt ott legutóbb – mondta Tuppence –, és az orvos gyilkosságra gyanakszik. 
 	– Ez késztette arra, hogy nyomozni kezdjen? 
 	– Nem – mondta Tuppence –, ez még azelőtt volt. 
 	– Ha van egy kis ideje – mondta . Emma Boscowan –, elmondaná nekem gyorsan – olyan
 	gyorsan, amilyen gyorsan csak tudja, mert valaki esetleg megzavarhat bennünket –, hogy mi
 	történt abban az idősek otthonában. 
 	– Igen, elmondok önnek mindent – mondta Tuppence, és röviden összefoglalta a történteket. 
 	– Értem – mondta Emma Boscowan. – És nem tudja, hogy hol van most Mrs. Lancaster? 
 	– Nem, nem tudom. 
 	– Gondolja, hogy meghalt? 
 	. – Azt hiszem, ez lehetséges. 
 	– Mert tudott valamit? 
 	– Igen. Tudott valamiről. Talán egy gyilkosságról. 
 	Alighanem egy gyerekről, akit megöltek. 
 	– Azt hiszem, ebben téved – mondta Mrs. Boscowan. –
 	Szerintem a gyerek csak véletlenül
 	került a dologba, vagy lehet, hogy ő keverte bele. Úgy értem, az az idős hölgy. Valószínűleg
 	
 	összekeverte valamilyen másik gyilkossággal. 
 	– Azt hiszem, ez lehetséges. Az idős emberek gyakran összekevernek dolgokat. De valóban garázdálkodott itt egy gyermekgyilkos, nem? Legalábbis az az asszony, akinél megszál tam itt, ezt mondta. 
 	– Igen, több gyermekgyilkosság is történt az országnak ezen a részén. De annak már jó
 	ideje, tudja. Én se tudok róla valami sokat. És a lelkész sem. Akkor ugyanis ő még nem volt
 	itt. De Miss Bligh igen. Igen, ő már akkor is itt volt. Fiatal lány lehetett akkoriban. 
 	– Feltehetőleg. 
 	Tuppence megkérdezte:
 	– Szerelmes volt Sir Philip Starke-ba, igaz? 
 	– Tehát észrevette! Igen, azt hiszem, nagyon odavolt érte. 
 	Mi akkor jöttünk rá, amikor
 	először itt jártunk, Wil iam és én. 
 	– Miért jöttek ide? A csatorna mel etti házban laktak? 
 	– Nem, sohasem laktunk ott. De a férjem nagyon megkedvelte azt a házat. Többször is lefestette. Mi lett azzal a képpel, amit Mr. Beresford mutatott nekem? 
 	– Hazahozta – mondta Tuppence. – Elmondta; hogy mit tudott meg öntől a csónakkal kapcsolatban ..., hogy nem a férje festette rá a képre. 
 	– Igen, valóban nem a férjem festette. Amikor utoljára láttam azt a képet, nem volt rajta
 	csónak. Valaki odafestette. 
 	– És a Waterlily nevet adta neki ... És egy férfi, aki valójában nem is létezik, Waters őrnagy, egy gyermek sírja felől érdeklődik… a gyereket, Liliannek hívták ... de senki nem volt
 	eltemetve abban a sírban, csak egy gyerekkoporsó volt ott, tele rablott zsákmánnyal. A csónakkal bizonyára üzenni akartak valamit, például azt, hogy hol van a zsákmány elrejtve. Minden arra utal, hogy egy bűnügy húzódik meg a dolgok hátterében. . 
 	– Igen, határozottan úgy tűnik. 
 	Emma Boscowan. hirtelen elhal gatott, majd gyorsan azt mondta:
 	– Már jön is, hogy kiszimatolja, mit csinálunk idefenn. 
 	Menjen be gyorsan a fürdőszobába! 
 	– Ki az? 
 	– Nel ie Bligh. Ugorjon be a fürdőszobába, és zárja be az ajtót! 
 	– Ó, csak egy okvetetlenkedő nőszemély – mondta Tuppence, azzal eltűnt a fürdőszobában. 
 	– Annál egy kicsit azért több – mondta Mrs. Boscowan. 
 	Miss 
 	Bligh 
 	kinyitotta 
 	az 
 	ajtót, 
 	és 
 	segítőkészen
 	megkérdezte:
 	– Megtaláltak mindent, amire szükségük volt? – kérdezte, –
 	Remélem, volt idefenn tiszta
 	törülköző és szappan? Mrs. Copleigh viseli gondját a lelkésznek, de mindig el enőriznem
 	kel , hogy megfelelő munkát végez-e. 
 	Mrs. Boscowan és Miss Bligh együtt mentek le a földszintre. Tuppence is csatlakozott
 	hozzájuk; épp amikor odaértek a nappali ajtajához. Ahogy beléptek a nappaliba, Sir Philip
 	
 	Starke felál t, hel yel kínálta Tuppence-t, és leült mel é. 
 	– Jó lesz így, Mrs. Beresford? .. 
 	– Igen, köszönöm – mondta Tuppence. Nagyon kényelmes. 
 	– Sajnálattal értesültem a ... balesetről – hangja bizonytalan volt, kísértethangra emlékeztetett: távolinak tűnt, tompa, ugyanakkor szokatlanul mély volt. –- Majd hozzátette: – Ez a sok
 	baleset manapság … olyan szomorú. 
 	Tekintete végigsiklott Tuppence arcán, aki azt gondolta magában: Épp olyan alaposan tanulmányoz engem, mint ahogyan az előbb én őt. Tommyra pil antott, de ő Emma Boscowannel beszélgetett. 
 	– Miért jött Sutton Chancel orba, Mrs. Beresford? 
 	– Egy házat keresünk magunknak valahol vidéken –
 	válaszolta Tuppence. – A férjem nem
 	volt otthon, egy konferenciára ment, és én arra gondoltam, végigjárom ezt a vidéket… csak
 	hogy lássam, mik a lehetőségek itt, és hogy mennyit kel fizetni errefelé a házakért. 
 	– Hal om, hogy elment megnézni a csatorna mel etti házat is? 
 	– Igen, így volt. Azelőtt, egyszer régen már láttam a vonatból. Igazán, nagyon szép ház, 
 	legalábbis kívülről. 
 	– Igen. Bár szerintem még a külsején is jó sokat kel ene javítani, például a tetőn. A hátsó
 	része nem olyan szép, igaz? 
 	–- Nem. Nekem nagyon szokatlannak tűnik, hogy így osztanak fel egy házat. 
 	
 	– Hát – mondta Philip Starke –, az emberek különbözőképpen vélekednek a dolgokról. 
 	– Ön ugye sohasem lakott benne? 
 	– Nem, nem. A házam sok évvel ezelőtt leégett. Egy része még mindig megvan. A lelkész
 	háza fölött, tudja, egy kicsit feljebb a dombon. Sohasem volt rajta sok dicsérnivaló. Még az
 	apám építette valamikor 1890 körül. Tekintélyes udvarház volt. Gótikus, néhány motívummal
 	a Balmoralból. Az építészeink manapság újra értékelik az effajta dolgokat, bár negyven évvel
 	ezelőtt irtóztak az ilyesmiktől. Minden megvolt benne, aminek egy úriember házában lennie
 	kel . – Hangja enyhén ironikus volt. – Egy biliárdszoba, egy nappali, szalon a hölgyeknek, 
 	egy óriási ebédlő, egy bálterem, körülbelül tizennégy hálószoba, és valaha, azt hiszem, tizennégy szolgálóból ál ó személyzet tartozott hozzá. 
 	– Ez úgy hangzik, mintha ön sohasem szerette volna igazán. 
 	– Pontosan így van. Ezzel csalódást okoztam az apámnak. 
 	Ö nagyon sikeres gyáros volt. 
 	Azt remélte, hogy majd a nyomdokaiba lépek. Nem így tettem. Nagyon jól bánt velem. Nagy
 	jövedelmet, vagy ahogy akkor hívták, járadékot biztosított számomra, és hagyta, hogy járjam
 	a magam útját. 
 	– Hal ottam, hogy érdekli a botanika. 
 	– Nos, ez egyike volt a legkedvesebb időtöltéseimnek. 
 	
 	Régen sokat utaztam, hogy ritka
 	vadvirágokat kutassak fel. Sokszor megfordultam a Balkánon. Járt már valaha a Balkánon, 
 	Mrs. Beresford? Gyönyörű helyek vannak arrafelé. 
 	– Igazán jól hangzik. És aztán visszajött ide? 
 	– Már jó sok éve nem élek itt. Ami azt il eti, a feleségem halála után elköltöztem innen. 
 	– Ó – Tuppence enyhén zavarba jött. – Ó, én ... igazán sajnálom. 
 	– Hosszú idő telt el azóta. Még a háború előtt halt meg a feleségem. 1938-ban. Gyönyörű
 	asszony volt – mondta. 
 	– Vannak róla képei az itteni házában is? 
 	– Ó, nem, az a ház üres. Az összes bútort, a képeket és a többi holmit is máshol tároljuk. 
 	Itt csak egy hálószoba, egy iroda és egy nappali van, ahol az ügynököm vagy én lakunk, ha a
 	birtokkal kapcsolatosan el kel intézni valamit. 
 	– Soha nem akarták eladni? 
 	– Nem. Tudja területfejlesztésről beszélnek. Nem mintha ínyemre lenne a dolog. Apám feudális birtokot akart létesíteni itt. És persze úgy gondolta, hogy én majd követem őt, engem
 	pedig követnek a gyerekeim,- és így tovább. – Egy pil anatra elhal gatott, aztán azt mondta:
 	– De Júliának és nekem nem születtek gyerekeink. 
 	– Ó, értem – mondta Tuppence együttérzően. 
 	– Szóval nincs miért idejönnöm. Valójában alig járok ide. 
 	Mindent, ami itt előadódik, .azt
 	
 	Nel ie Bligh elintézi nekem– rámosolygott Nel ie Bligh-ra. –
 	Ő volt a legcsodálatosabb titkárnőm. Még mindig ő
 	foglalkozik az üzleti ügyeimmel. 
 	– Sohasem jön ide, és mégsem akarja eladni a birtokot? –
 	kérdezte Tuppence. 
 	– Jó okom van rá – mondta Philip Starke. A zord vonásokon bágyadt mosoly futott át. 
 	– Talán mégis örököltem apám üzleti érzékét. A föld értéke, tudja, rohamosan növekszik. 
 	Jobb befektetés, mint a pénz. Nap, mint nap nő az értéke. 
 	Egyszer talán, ki tudja, egy hatalmas, új lakótelep épül azon a földön. 
 	– És akkor ön gazdag lesz? 
 	– Akkor még gazdagabb ember leszek, mint most vagyok
 	– igazította ki Tuppence-t Sir
 	Philip. – Pedig már most is elég gazdag vagyok. 
 	– Mivel foglalkozik tulajdonképpen? 
 	– Sokat utazom, és Londonban van egy galériám. 
 	Mel ékesen műkereskedő is vagyok. 
 	Ezek a dolgok érdekelnek. Kitöltik az időmet... míg csak az a bizonyos kéz vál on nem ragad, 
 	ami azt jelenti: “Indulás”. 
 	– Ne mondjon ilyeneket!– mondta Tuppence. – Ez megborzongtat. 
 	– Igazán semmi oka rá. Azt hiszem, ön hosszú életű lesz, Mrs. Beresford, és nagyon boldog is. 
 	– Nos, én most is boldog vagyok – mondta Tuppence. –
 	De gondolom, én is részesülök
 	majd mindabból a fájdalomból, szenvedésből és bajból, ami a többi öregembert éri. Süketség, 
 	vakság, izületi gyul adások és még mondhatnék néhány hasonló dolgot. 
 	– Nekem más a véleményem. Ha mondhatok ilyet, anélkül, hogy tapintatlan lennék, nekem úgy tűnik, ön, és a férje nagyon boldogok együtt. 
 	– Ó, igen – mondta Tuppence. – Azt hiszem, a boldog házassághoz tényleg nem fogható
 	semmi sem az életben, nincs igazam? 
 	Egy pil anattal később azonban azt kívánta, bárcsak ne mondta volna ki ezeket a szavakat. 
 	Amikor pedig a vele szemben ülő férfira nézett, akiről az volt a benyomása, hogy nagyon sok
 	évig gyászolhatott, és valójában talán még most is szenved szeretett felesége elvesztése miatt, 
 	még jobban megharagudott magára. 
 16. FEJEZET

 	A következő reggel
 	Az összejövetelt követő reggelen Ivor Smith és Tommy szünetet tartottak beszélgetésükben, egymásra néztek, aztán pedig Tuppence-re, 
 	Tuppence a kandal óba bámult. Úgy látszott, képzelete valahol messze jár. 
 	– Mire jutottunk? – kérdezte Tommy. Tuppence egy sóhajtással: visszatért onnan, ahová a gondolatai elkalandoztak. 
 	
 	– Nekem még mindig zavarosnak tűnik ez az egész –
 	mondta. – És ez a tegnap esti összejövetel! Mire volt ez jó? 
 	Mit jelentett? – Ivor Smithre nézett. – Gondolom önnek mondott valamit. Ön talán tudja, hogy hol tartunk? 
 	– Én nem mennék ilyen messzire – mondta Ivor. –
 	Végeredményben nem ugyanaz a dolog érdekel bennünket, ugye? 
 	– Nem egészen – mondta Tuppence. 
 	Mindkét férfi kíváncsian leste a válaszát. 
 	– Rendben – mondta Tuppence. – Van egy rögeszmém. 
 	Meg akarom találni Mrs. Lacastert. Biztos akarok lenni benne, hogy él és jól van. 
 	– Akkor először Mrs. Johnsont kel ene megtalálnod – szólt közbe Tommy. – Sose fogsz Mrs. Lancaster nyomára jutni, míg Mrs. Johnsont elő nem keríted. 
 	– Igen, kíváncsi vagyok, ki ez a Mrs. Johnson … De feltételezem, ez nem érdekli önt
 	– mondta Tuppence Ivor Smith-nek. 
 	– De igen, Mrs. Tommy, nagyon is érdekel. 
 	– Mi.van Mr. Ecclesszel? 
 	Ivor elmosolyodott. 
 	– Azt hiszem, Mr. Eccles hamarosan megkapja büntetését. 
 	Ennek el enére én nem építenék, rá. Olyan ember, aki rendkívüli találékonysággal tünteti el a nyomait. Olyannyira, hogy az ember egyszer csak azt veszi észre, nincsenek is nyomok. – Elgondolkozva, alig hal hatóan tette hozzá. –
 	Nagyszerű koponya, ezt el kel ismerni. 
 	– Tegnap este… – kezdte Tuppence, majd meggondolta magát, és így folytatta: – Kérdezhetek valamit? 
 	
 	–Természetesen – mondta Tommy. – De ne számíts rá, hogy kielégítő válaszokat kapsz az öreg Ivortól. 
 	– Sir Philip Starke hogy kerül ebbe a dologba? Nem tűnik bűnözőnek… hacsak nem az a fajta, aki…
 	Itt gyorsan elharapta a mondatot, mielőtt kicsúszott volna a száján Mrs. Copleigh feltételezése a gyermekgyilkos személyét il etően. 
 	– Sir Philip Starke úgy jön ide, mint nagyon értékes információforrás – mondta Ivor Smith. 
 	– Ő a legnagyobb földbirtokos ezen a vidéken … és Anglia más részein is vannak földjei. 
 	– Cumberlandben is? 
 	Ivor Smith éles pil antást vetett Tuppence-re. 
 	– Cumberland? Miért említi pont Cumberlandet? Mit tud Cumberlandről, Mrs. Tommy? 
 	– Semmit – mondta Tuppence. – Csak úgy eszembe jutott. 
 	– Összeráncolta a szemöldökét és kissé zavartnak látszott. 
 	– Piros-fehér cirmos rózsa egy ház udvarában… egy régimódi rózsafajta. 
 	Megrázta a fejét. 
 	– A csatorna mel etti ház Sir Philip Starke-é? 
 	– A föld az övé… Errefelé a legtöbb birtok az övé. 
 	– Igen, említette tegnap este. Tőle sok mindent megtudhatunk a haszonbérbeadásról és a bérleti viszonyokról, amelyek most elég bonyolultnak tűnnek. Aztán eszembe jutottak azok az ingatlanközvetítő irodák, amelyeket felkerestem a piactéren … Van bennük valami színlegesség, vagy csak képzelődtem? 
 	– Nem képzelődött. Meglátogatjuk őket ma délelőtt. 
 	
 	Meglehetősen furcsa kérdéseket fogunk feltenni nekik. 
 	– Jó – mondta Tuppence. 
 	– Elég szépen haladunk. Felderítettük az 1965-ös nagy postarablást, az Albury Cross-i rablásokat és az ír postavonatügyet. A zsákmány egy részét is megtaláltuk, ötletes rejtekhelyeket alakítottak ki ezekben a házakban. Az egyikbe például egy új fürdőkádat szereltek be, egy másikban új falakat emeltek… néhány szoba egy kicsivel kisebb lett, és így kitűnő rejtekhelyül szolgált. Ó, igen, sok mindent kiderítettünk. 
 	– De mi van a többiekkel? – kérdezte Tuppence. – úgy értem, azokkal az emberekkel, akik kitalálták, vagy irányították ezt az egészet… Mr. Ecclest kivéve. Kel ett lenniük másoknak is, akik tudtak a dologról. 
 	– Oh, igen. Ismerjük néhányukat… egyikük egy éjszakai klubot vezetett, amely az M l-es elágazásnál volt. A Vidám Ripacsot. Sajnos kicsúszott a kezünkből. Aztán volt köztük egy nő is, akit Gyilkos Katának hívtak… de ennek már jó ideje… egyike volt a legfurcsább karakterű bűnözőknek. 
 	Gyönyörű lány volt, de igen labilis elmeál apotú. 
 	Megszabadultak tőle ...lehet, hogy veszélyes volt a számukra. Csak a pénz érdekelte őket, céljuk a zsákmányszerzés volt, nem a gyilkosság. 
 	– És a csatorna mel etti ház volt az egyik rejtekhelyük? 
 	– Egyszer igen, akkor Ladymeadnek hívták. Rengeteg neve volt annak a háznak. 
 	– Csak azért, hogy a dolgok még bonyolultabbak legyenek, gondolom – mondta Tuppence. – Ladymead. Azon tűnődöm kapcsolódik-e ez valamilyen más részlethez. 
 	
 	– Mihez kel ene kapcsolódnia? 
 	– Nos, nem igazán tudom – mondta Tuppence. – Csak felkeltette valami az érdeklődésemet. A baj az – tette hozzá
 	–, hogy most már én magam sem tudom igazán, mit gondoljak. Aztán itt van az a festmény is. Boscowan megfestette azt a képet, aztán valaki más belefestett egy csónakot, azzal a felirattal, hogy …
 	– Tiger Lily. – Nem, Waterlily. És a művész felesége azt ál ítja, hogy nem a férje festette oda a csónakot. 
 	– És vajon tudhatja ezt? 
 	– Gondolom, igen. Ha az ember egy festőnek a felesége, és különösen, ha ő maga is művész, azt hiszem, észreveszi, ha egy festmény másmilyen lesz. Szerintem meglehetősen ijesztő – mondta Tuppence. 
 	– Kicsoda ... Mrs. Boscowan? 
 	– Igen. Különös hatalma van, ha érti, mire gondolok. 
 	Eléggé nyomasztó társaság. 
 	– Lehetséges... 
 	– Sok mindent tud – mondta Tuppence – de nem vagyok biztos benne, hogy igazából tudja őket, ha érti mire gondolok. 
 	– Én nem – jegyezte meg Tommy határozottan. 
 	– Nos, úgy értem, a dolgokat egyfelől lehet tudni. A másik lehetőség az, hogy az ember megérzi őket. 
 	– Te inkább ebben a lehetőségben, leled kedved, igaz Tuppence? 
 	– Mondhatsz, amit akarsz –felelte Tuppence nyilvánvalóan saját gondolatmenetét követve
 	–, de ez az egész történet Sutton Chancel or köré sűrűsödik. Jobban mondva Ladymead köré, vagy hogyan is hívják azt a házat. És azok köré az emberek köré, akik most és az elmúlt időkben ott éltek. Szerintem lehetséges, hogy néhány dolog igencsak régre nyúlik vissza. 
 	– Mrs. Copleigh-re gondolsz? 
 	– Azt hiszem – mondta Tuppence –, hogy Mrs. Copleigh beleszőtt sok olyan dolgot is a mondókájába, ami ezt az egész históriát csak még bonyolultabbá tette. Szerintem összekeverte az időpontokat. 
 	– Ez vidéken gyakran előfordul – mondta Tommy. 
 	– Tudom – mondta Tuppence –, én is egy vidéki lelkészcsaládban 
 	nőttem 
 	fel. 
 	Az 
 	időpontokat 
 	ott
 	eseményekhez, nem pedig évszámokhoz kötik. Nem azt mondják: “Ez 1930-ben történt”, vagy “Az 1925-ben volt”, hanem hogy: “Az egy évvel azután történt, hogy a régi malom leégett” vagy “Ez azután volt, hogy a vil ám belecsapott a nagy tölgyfába, és megölte James farmert” 
 	vagy. “Az volt a nagy himlőjárvány éve”. Így aztán az események, amikre emlékeznek, nincsenek időrendben. 
 	Mindez roppant bonyolulttá teszi a dolgot – tette hozzá. 
 	– Csak emlékfoszlányok bukkannak fel helyenként, ha értitek, mire gondolok. Persze lényegében arról van szó –
 	mondta határozottan Tuppence, mint aki hirtelen fontos felfedezést tesz, – hogy én magam is öreg vagyok már. 
 	– Ön örökifjú – mondta Ivor lovagiasan. 
 	– Ne legyen ostoba! – szólt rá Tuppence csípősen. – Öreg vagyok, mert én is ugyanígy emlékszem a dolgokra. 
 	Felál t és körbesétált a szobában. 
 	– Nem vagyok megelégedve ezzel a szál odával. 
 	
 	Átment a hálószobába, aztán a fejét csóválva jött vissza. 
 	– Itt nincs Biblia – mondta bosszúsan. 
 	– Biblia? 
 	– Igen. Tudod, régen a szál odákban mindig volt egy Biblia az ágy fejénél. Gondolom azért, hogy a nap bármely szakában megmenthess a kárhozattól. Nos, itt viszont nincs. 
 	– Pont egy Bibliára van most szükséged? 
 	– Igen nagyon is. Jó nevelést kaptam, és elég jól ismerem a Bibliát, ahogy az egy lelkész engedelmes lányához il ik. 
 	De most már, tudod, az ember gyorsan felejt. Különösen mióta a templomokban már nem olvassák fel rendesen a szentleckéket. Valami új kiadást használnak, amelyben gondolom, jó a megfogalmazás alakilag, és a fordítás is megfelelő, de egyáltalán nem úgy hangzik, mint régen. Míg ti ketten felkeresitek az ingatlanközvetítőket, addig én elmegyek Sutton Chancel orba – tette hozzá. 
 	– Megtiltom! – vágta rá azonnal Tommy. 
 	– Ugyan már… nem fogok nyomozni. Csak elmegyek a templomba, és megnézek valamit a Bibliában. Ha ott is csak valami modern kiadást találok, akkor elmegyek a lelkészhez, és kérek tőle egyet. Nála csak van Biblia, nem? 
 	Úgy értem, a megfelelő fajta. Az 1611-es fordítás. 
 	– Mihez kel neked az 1611-es angol bibliafordítás? 
 	– Csak fél akarom frissíteni az emlékezetemben azokat a szavakat, amelyek egy gyermek sírjára voltak vésve…
 	– Rendben … De nem bízom benned, Tuppence … Attól tartok, megint bajba kerülsz, ha egyszer eltűnsz a szemem elől. 
 	
 	– Szavamat adom rá, hogy többé nem csatangolok temetőkben. Látogatás a templomban egy napos reggelen, majd kedélyes csevegés a lelkésszel… Ennyi az egész…
 	Mi lehetne ennél veszélytelenebb? 
 	Tommy kétkedőn nézett a feleségére, de végül feladta az el ene való küzdelmet. 
 	II. Tuppence leparkolt a templomkert kapujánál és otthagyta a kocsiját. Óvatosan körülnézett, mielőtt belépett a templom területére. Azoknak az ösztönös bizalmatlansága volt benne, akik
 	nemrégiben 
 	heves 
 	fájdalommal 
 	járó 
 	testi 
 	sértést
 	szenvedtek. 
 	Ez alkalommal úgy tűnt, nem kel tartania támadástól. 
 	Bement a templomba, ahol egy idősödő nő térden ál va réztáblákat fényesített. Tuppence
 	lábuj hegyen 
 	odament 
 	a 
 	felolvasóasztalhoz, 
 	és
 	próbaképpen beleolvasott á rajta fekvő Bibliába. A réztáblákat tisztogató asszony rosszal ó pil antással nézett fel rá. 
 	– Nem fogom el opni –- biztosította Tuppence, és miután a könyvet óvatosan újra becsukta, lábuj hegyen kiment a templomból. 
 	Szerette volna megvizsgálni azt a helyet, ahol nemrégiben a kutatásait végezte, de megígérte Tommynak, hogy ezt semmilyen körülmények között nem teszi. 
 	– “Bárki bántalmazza…” – mondta magában. 
 	Autóval tette meg a rövid utat a lelkész házáig, kiszál t, és felment az ösvényen a bejárati
 	ajtóig. Csengetett, de nem hal otta, a csengő hangját. 
 	
 	Elromlott a csengő, gondolta Tuppence, jói ismervén a lelkészlakások csengőinek természetét. Belökte az ajtót, mire az engedelmesen feltárult előtte. 
 	A hal ban találta magát. Az asztalon egy óriási boríték feküdt, rajta külföldi bélyeg. Egy
 	afrikai missziós társaságtól érkezett. 
 	Örülök, hogy nem vagyok misszionárius, gondolta Tuppence. 
 	E mögött a bizonytalan gondolat mögött ott. rejtőzött valami. 
 	Egy 
 	emlékfoszlány 
 	… 
 	Valahol, 
 	valakinél
 	megpil antott a hal ban az asztalon valamit … amire emlékeznie kel ene … Mi
 	volt az ...? Virágok? Falevelek? Néhány, levél vagy egy csomag? 
 	Ebben a pil anatban a lelkész lépett be a szobába a bal oldali ajtón. 
 	– Óh – mondta. – Engem keres? Ön Mrs. Beresford, ha nem tévedek. 
 	– Igen – mondta Tuppence. – Valójában azért jöttem, hogy megkérdezzem, nincs-e véletlenül egy Bibliája. 
 	– Biblia? – kérdezte a lelkész meglepetten. 
 	– Gondoltam, önnek biztosan van – mondta Tuppence. 
 	– Persze, persze – mondta a lelkész. – Ami azt il eti, több példánnyal is rendelkezem. Van
 	egy görög testamentumom is – mondta reményteljesen –, de gondolom, nem az érdekli. 
 	– Nem – mondta Tuppence, – Az 161 l-es fordítást szeretném – jelentette ki határozottan. 
 	– Jaj, kedvesem! – mondta, a lelkész. – Természetesen többnek is kel lennie a házban. 
 	Sajnálattal kel a tudomására hoznom, hogy manapság már nem azt a változatot használjuk. 
 	Nekem követnem kel a püspök utasításait, és tudja, ő
 	nagyon szorgalmazza a modernizálást, 
 	főként a fiatalok miatt. Szerintem kár. Olyan sok könyv van a könyvtárban, hogy némelyik a
 	másik mögé szorul. De azt hiszem, meg tudom keresni önnek, amit kért. Ha nem, megkérjük
 	Miss Bligh-t, hogy segítsen. Valahol itt van, vázákat keres a gyerekeknek, hogy a templomban a “gyereksarokban” 
 	elrendezhessék a vadvirágcsokraikat. 
 	Visszament abba a szobába, amelyikből kijött. 
 	Tuppence nem követte. A hal ban maradt, összeráncolta a szemöldökét és gondolkozott. 
 	Hirtelen felpil antott. Az ajtó a hal végében kinyílt, és Miss Bligh bukkant fel mögüle. Egy
 	súlyos fémváza volt a kezében. 
 	Tuppence fejében hirtelen helyére kerültek a dolgok. 
 	– Persze – mondta Tuppence –, persze! 
 	– Miben segíthetek …? Ó, ön az Mrs. Beresford? 
 	– Igen – mondta Tuppence, majd hozzátette: – Ön pedig Mrs. Johnson, ugye? A váza a padlóra esett. Tuppence lehajolt érte, felvette, és súlyát latolgatva tartotta a kezében. 
 	– Fegyvernek is jó – mondta. Letette. – Épp megfelelő
 	ahhoz, hogy valakit hátulról fejbe
 	lehessen verni vele. – Aztán hozzáfűzte:.– Ön is ezt tette velem, igaz? Mrs. Johnson? 
 	– Én .. én ...mit mondott? Én … én … én sohasem …
 	
 	De hiábavaló volt a szabadkozása. Tuppence szavainak egyértelmű volt a hatása. Abban a
 	pil anatban, hogy Mrs. Johnson nevét. említette, Miss Bligh félreérthetetlen módon elárulta
 	magát. Remegni kezdett és pánikba esett.. 
 	– Láttam egy levelet a minap önnél a hal ban az asztalon –
 	mondta Tuppence. – Bizonyos
 	Mrs. Yorke-nak címezték egy cumberlandi címre. Oda vitte, igaz, Mrs. Johnson, Sunny
 	Ridge-ből? Ott van most Mrs. Yorke vagy Mrs. Lancaster... 
 	bármelyik nevet használja is... 
 	York és Lancaster, akár a cirmos piros-fehér rózsa Perryék kertjében…
 	Gyorsan megfordult és kiment a házból, Miss Bligh-t otthagyta a hal ban, aki még mindig
 	a lépcső korlátjába kapaszkodott, és szájtátva bámult utána. Tuppence végigfutott az ösvényen a kapuig, beugrott az autóba, és elhajtott. Visszanézett a bejárati ajtó felé, de senki sem
 	követte. Tuppence elhaladt a templom előtt, vissza Market Basing felé, de aztán hirtelen meggondolta magát. 
 	Megfordult, visszament azon az úton, ,amelyiken jött, majd a balra kanyarodó útra hajtott, amely a csatorna mel etti házhoz vezetett. Amikor odaért, kiszál t a kocsiból, átnézett a kapán, hátha valamelyik Perry a kertben dolgozik, de nyomukat sem látta. Belépett a kapun, majd az ösvényen felment a hátsó ajtóhoz. Be volt zárva, és az ablakok is be voltak
 	csukva. 
 	
 	Tuppence csalódott volt. Lehet, hogy Alice Perry Market Basingbe ment vásárolni. Feltétlenül találkoznia kel Alice Perryvel. Tuppence újra bekopogott az ajtón, először finoman, 
 	majd erősebben. Senki nem válaszolt. Lenyomta a kilincset, de az ajtó nem engedett. Tuppence tétován ál dogált a ház előtt. 
 	Fel akart tenni néhány kérdést Alice Perrynek. Lehet, hogy Mrs. Perry Sutton Chancel orban van. Talán vissza kel ene mennie oda. Az volt a baj a csatorna mel etti házzal, hogy soha
 	egy teremtett lelket sem lehetett arrafelé látni, és semmilyen jármű nem járt arra. Senkit sem látott, akitől meg tudta volna kérdezni, hol lehetnek Perryék ezen a reggelen. 
 17. FEJEZET

 	Mrs. Lancaster
 	Tuppence már éppen menni készült, amikor hirtelen kinyílt az ajtó. Tuppence hátralépett, és levegő után kapkodott. 
 	Mindenkire számított, csak arra nem, akivel szembe találta magát. Az ajtóban pontosan ugyanabban az öltözékben, amiben Sunny Ridge-ben látta, és ugyanazzal a meghatározhatatlan, kedves mosol yal az arcán, Mrs. 
 	Lancaster ál t személyesen. 
 	– Ó – álmélkodott Tuppence. 
 	
 	– Jó reggelt! Mrs. Perryt keresi? – kérdezte Mrs. 
 	Lancaster. – Ma piac van, tudja. Szerencse, hegy be tudtam engedni. Jó ideig nem találtam a kulcsot. Ez biztosan másolat. De kerüljön beljebb. Talán szívesen meginna egy csésze teát. 
 	Mintha csak álmodnék, gondolta Tuppence. Mrs. Lancaster háziasszonyi szívélyességgel vezette . be Tuppence-t a nappaliba. 
 	– Foglaljon helyet – mondta. Attól tartok, nem tudom, hol vannak a csészék.– Csak egykét napja vagyok itt. Nahát…
 	lássuk csak… Mi találkoztunk már, ugye? 
 	– Igen – mondta Tuppence –, amikor ön Sunny Ridge-ben volt. 
 	– Sunny Ridge. Úgy tűnik, emlékeztet valakire, óh, persze, a kedves Miss Packard. Igen, nagyon szép hely. 
 	– Meglehetősen sietve hagyta el az otthont, igaz? – mondta Tuppence. 
 	– Az emberek szeretnek parancsolgatni – mondta Mrs. 
 	Lancaster. – Folyton siettetik az embert. Nem adnak időt, hogy elrendezze dolgait, rendesen összepakoljon vagy ilyesmi. Jó szándék vezérli őket, ebben biztos vagyok. 
 	Persze nagyon szeretem a kedves Nel ie Bligh-t, de ő nem tűr el entmondást. Néha úgy gondolom – tette hozzá Mrs. 
 	Lancaster Tuppence felé hajolva –, néha úgy gondolom, tudja, hogy ő nem egészen… – jelentőségteljesen megkopogtatta a homlokát. – Olykor előfordul az ilyesmi. 
 	Különösen vénlányoknál. Nőknél, akik nem mentek férjhez, tudja. Hasznos munkát végeznek, meg más efféléknek szentelik magukat, de néha, nagyon különös szeszélyeik vannak. Különösen a káplánok szenvednek tőlük sokat. 
 	Néha azt veszik a fejükbe ezek a nőszemélyek, hogy a káplán házassági ajánlatot tett nekik, pedig az valójában sohasem gondolt effélére. Ó, igen, szegény Nel ie. 
 	Bizonyos 
 	szempontból 
 	nagyon 
 	érzékeny 
 	teremtés. 
 	Csodálatos munkát végez itt az egyházközségben. És mindig is első osztályú titkárnő volt, azt hiszem. 
 	Ugyanakkor időnként nagyon furcsa ötletei vannak. Mint például az is, hogy egy pil anat műve alatt elhozott engem a szép Sunny Ridge-ből, és felvitt Cumberlandbe ... egy nagyon barátságtalan házba, és aztán megint egészen váratlanul elhozott ide. 
 	– Most itt lakik? – kérdezte Tuppence. 
 	– Nos, igen, fogalmazhatunk így is. Csak két napja vagyok itt. 
 	– Ezelőtt Rosetrel is Courtban, Cumberlandben lakott? 
 	:– Igen, azt hiszem, így hívták. Nem olyan szép név, mint Sunny Ridge, nem gondolja? Ami azt il eti, soha nem szerettem ott lenni. Egyáltalán nem vezették jól azt az otthont. A kiszolgálás sem volt készséges, és ráadásul nagyon hitvány minőségű kávéfajtájuk volt Ennek el enére kezdtem hozzászokni a dolgokhoz, és találtam ott egy-két ismerőst is. Egyikük jól ismerte a nagynénémet évekkel ezelőttről, Indiából. Annyira izgalmas tudja, mikor az,, ember új kapcsolatokat fedez fel. 
 	– Bizonyára – mondta – Tuppence. 
 	– Lássuk csak. Ön eljött Sunny Ridge-be, de ha nem tévedek, nem azért, hogy ott lakjon. Az egyik vendéget akarta meglátogatni. 
 	
 	– A férjem nagynénjét – mondta Tuppence. –- Miss Fanshawe-et. 
 	– Ó, igen. Igen, persze, Most már emlékszem. És nem a gyerek miatt a kandal ó mögött? 
 	– Nem – mondta Tuppence –-, nem az én gyermekem volt. 
 	– De ide emiatt jött, ugye? Volt itt egy kis gond a kéménnyel. Ha jól értem, egy madár került bele. Fel kel ene, újítani ezt a házat. Egyáltalán nem szeretek itt lenni. 
 	Nem, egyáltalán nem, és ezt meg is mondom Nel ie-nek, amint találkozom vele. 
 	– Mrs. Perrynél szál t meg? 
 	– Nos, bizonyos szempontból igen, bizonyos szempontból nem. Gondolom, rábízhatok önre egy titkot, igaz? 
 	– Ó, igen – mondta Tuppence.– Megbízhat bennem. 
 	– Nos, tulajdonképpen egyáltalán nem lakom itt. Úgy értem, a háznak ebben a részében. Ez a házrész Perryéké. –
 	Előrehajolt. – Van egy másik is, fenn az emeleten. Jöj ön velem. Megmatatom. 
 	Tuppence felál t. úgy érezte, egy őrült álomba csöppent. 
 	Először bezárom az ajtót, úgy. biztonságosabb – mondta Mrs. Lancaster. 
 	Egy keskeny lépcsőn felmentek az első emeletre, majd keresztülmentek egy hálószobán
 	– valószínűleg Perryékén –, és egy szobába jutottak, amelybon csak egy mosdóál vány és egy magas, juharfából készült szekrény volt. Semmi más. Mrs. Lancaster odament a juhar faszekrényhez, matatott valamit mögötte, aztán könnyedén oldalt tolta. Úgy tűnt, kerekek vannak a szekrényen, mert egész könnyen elmozdult a faltól. A szekrény mögött egy kandal ó volt. A kandal ópárkány fölött tükör lógott, a tükör alatti kis polcon porcelán madárfigurák sorakoztak. 
 	Tuppence legnagyobb csodálkozására Mrs. Lancaster megragadta a középső madarat a polcon, és erősen meghúzta. A madár nyilvánvalóan oda volt rögzítve és az összes többi is. Egy kattanás hal atszott, majd az egész kandal ópárkány elvált a faltól és előrelendült. 
 	– Ügyes, nem? – mondta Mrs. Lancaster. – Régen csinálták, tudja, amikor átalakították a házat. A pap szobája, így hívták régen ezt az üreget, de nem hiszem, hogy valaha is lakott volna benne pap. Nem, semmi köze nem volt a papokhoz. Jöj ön be. Most itt lakom. 
 	Újabb titkos ajtó következett, és Tuppence egy tágas szobában találta magát, amelynek ablakai a csatornára és a szemközti dombra néztek. 
 	– Kedves szoba, igaz? – mondta Mrs. Lancaster. – Olyan szép innen a kilátás. Mindig is szerettem. Lánykoromban itt éltem egy darabig. 
 	– Ó, értem. 
 	– Nem valami szerencsés ez a ház – mondta Mrs. 
 	Lancaster. – Nem, mindenki azt hajtogatta, hogy el van átkozva. Azt hiszem – tette hozzá –, becsukom ezt. Az ember nem lehet elég óvatos, ugye? 
 	Kinyújtotta a kezét, és visszalökte az ajtót, amelyen át bejöttek. A szerkezet éles kattanással zökkent a helyére. 
 	– Gondolom – mondta Tuppence –, ez az egyik változtatás, amelyet akkor csináltak, amikor rejtekhelyül használták ezt a házat. 
 	
 	– Sok változtatást csináltak rajta – mondta Mrs. Lancaster. 
 	– Foglaljon helyet, kérem. A magas széket szereti vagy az alacsonyát? Én a magasat. Eléggé reumás vagyok, tudja. 
 	Feltételezem, ön azt gondolta, hogy egy gyermek holtteste van ott – tette hozzá Mrs. Lancaster. 
 	– Igazán abszurd elképzelés, nem gondolja? 
 	– Igen, talán. 
 	– Az ember olyan bolondos, amikor fiatal, – magyarázta lelkesen Mrs. Lancaster. Bandák... nagy rablások… amikor az ember ifjú, az efféle dolgoknak vonzereje van. Azt hiszi, hogy egy rabló szeretőjének lenni a legnagyszerűbb dolog a világon. Én is így gondoltam, valamikor régen. De higgye el nekem – előrehajolt és megpaskolta Tuppence térdét –, ez nem igaz. Tényleg nem. Egyszer én is így gondoltam, de az ember ennél többet akar. Egy idő után a lopás és a menekülés unalmassá vált a számomra. Persze azért meg kel hagyni, értettek a szervezéshez. 
 	– Mrs. Johnsonra vagy Miss Bligh-ra gondol … akárhogy is hívjuk…
 	– Nos, természetesen nekem mindig Nel is Bligh marad. 
 	De valamilyen oknál fogva – ő azt mondta, azért hogy megkönnyítse a dolgokat –, időnként Mrs. Johnsonnak hívja magát. Pedig sohasem ment férjhez. Ö aztán nem. Ő egy igazi vénlány. 
 	Kopogás hal atszott lentről. 
 	– Te jó ég! – mondta Mrs. Lancaster. – Biztosan Perryék jöttek vissza! Nem gondoltam, hogy ilyen hamar itt lesznek. 
 	A kopogás folytatódott. 
 	– Talán be kel ene engednünk őket – javasolta Tuppence. 
 	
 	– Nem, nem! – mondta Mrs. Lancaster. – Ki nem ál hatom, ha megzavarnak. Olyan szépen elbeszélgetünk itt fenn, nem igaz? Azt hiszem az lesz a legjobb, ha mi itt maradunk… Te jóég, most meg az ablak alatt kiabálnak! 
 	– Nézzen csak ki, hogy ki van ott. 
 	– Mr. Perry az – mondta. Mr. Perry kiabált fel lentről. 
 	– Júlia! Júlia! 
 	– Pimaszság – mondta Mrs. Lancaster. – Nem engedhetem meg, hogy az olyan emberek, mint Amos Perry a keresztnevemen szólítsanak. Nem, igazán nem. Ne aggódjon, kedvesem
 	– tetté hozzá –, itt biztonságban vagyunk. És most szépen elbeszélgetünk. Mindent elmesélek önnek magamról ... 
 	igazán nagyon érdekes életem volt… Eseménydús.., Néha arra gondolok, le kel ene írnom. Belekeveredtem, tudja. 
 	Megzabolázhatatlan lány voltam, és belesodródtam egy bűnbandába. A bandatagok némelyike nagyon kel emetlen fickó volt. De voltak köztük jól szituált emberek is. 
 	– Miss Bligh is közéjük, tartozott? 
 	– Nem, nem, Miss Bligh-nak soha semmi köze nem volt a bűnözéshez. Nel ie Bligh-nak ugyan nem. Ó, nem, ő
 	amolyan vakbuzgó lélek. Val ásos. De a val ásnak különböző fajtái vannak. Talán ön is tudja, nem? 
 	– Gondolom, nagyon sok különféle szekta van – mondta Tuppence. 
 	– Igen, bizonyára, a közönséges embereknek. De nemcsak 
 	közönséges 
 	emberek 
 	vannak. 
 	Vannak
 	különlegesek is, különleges elhivatottsággal. Ugye, érti, mire gondolok, kedvesem? 
 	
 	– Azt hiszem, nem – mondta Tuppence. – Nem gondolja, hogy be kel ene engednünk Perryéket a házukba? Kezdik elveszíteni a türelmüket... 
 	– Nem, nem fogjuk beengedni Perryéket. Addig nem, míg... 
 	nos, míg mindent el nem mondtam önnek. Nem kel félnie, kedvesem. Nem fog fájdalmat érezni. Olyan lesz, mintha csak elaludna. 
 	Tuppence rábámult, aztán felugrott és odarohant az ajtóhoz. 
 	– Ott nem tud kimenni – mondta Mrs. Lancaster. – Nem tudja, hol a kapcsoló. Egyáltalán nem ott van, ahol gondolja. 
 	Csak én tudom megtalálni. Én ennek a helynek az összes titkát ismerem. Lánykoromban bűnözőkkel éltem itt, míg csak ott nem hagytam őket, és meg nem változtam. 
 	Különleges 
 	megváltásban 
 	részesültem 
 	... 
 	hogy
 	vezekelhessek a bűnömért… A gyerek miatt… akit megöltem. Táncosnő voltam… és nem akartam gyereket. 
 	Megöltem a gyerekemet, tudja. Nézze csak! Ott, a falon …
 	az a kép engem ábrázol... táncosnő koromból…
 	Tuppence odament a képhez, mely egy fehér szaténruhás lányt ábrázolt, alul egy felirat volt rajta: “Waterlily.” 
 	– Waterlily volt az egyik legjobb szerepem. Mindenki ezt mondta. 
 	Tuppence lassan visszament a székéhez és leült. Szemét Mrs. Lancasterre szegezte. Közben szavak jutottak az eszébe. Szavak, amelyeket Sunny Ridge-ban hal ott. “Az ön gyermeke volt az a szerencsétlen?' Akkor megrémült, igen. 
 	És most is. Ugyanaz a rémület fogta el, mint akkor. 
 	Döbbenten nézte Mrs. Lancaster nyájasan mosolygó arcát. 
 	
 	– Engedelmeskednem kel et a parancsoknak… Pusztító erőknek is létezniük kel . Engem erre jelöltek ki. 
 	Elfogadtam a küldetésemet. Ők bűn nélkül távoznak, tudja. 
 	Úgy értem, a gyerekek Nem élnek elég ideig ahhoz, hogy bűnt kövessenek el. Úgyhogy az Üdvözítő elé küldtem őket, amint erre kijelöltettem. Még ártatlanok voltak. Még nem ismerték a gonoszt? –Milyen nagy dolog is kiválasztottnak lenni! Mindig is szerettem a gyerekeket. Nekem azonban nem volt. Ez nagy kegyetlenség. Azt hiszem ez volt a büntetésem azért, amit tettem. Talán ön is tudja, mit tettem. 
 	– Nem – mondta Tuppence. 
 	– Ó, pedig nekem úgy tűnt, sokat tud. Gondoltam, talán ezt is tudja. Volt itt egy orvos. Elmentem hozzá. Csak tizenhét éves voltam, és nagyon meg voltam ijedve. Azt mondta, gond nélkül el lehet vetetni a gyereket, és soha senki nem tudja meg. De nem így történt. Különös álmaim lettek. 
 	Álmomban megjelent előttem a gyermek, és azt kérdezte, miért nem adtam neki életet. A gyerek azt mondta nekem, hogy játszótársakat akar... Kislány volt, tudja. Igen, biztos vagyok benne, hogy lány volt. Azt mondta, szeretné, ha lennének pajtásai. Akkor úgy éreztem, parancsot kaptam. 
 	Nekem nem lehetett gyermekem. Később ugyan férjhez mentem, és azt gondoltam, lesznek majd gyermekeim. 
 	Akkoriban a férjem is nagyon vágyott rájuk, de a gyerekek csak nem jöttek, mert meg voltam átkozva. Érti ugye? Nem maradt más, csak a vezeklés. Vezekelnem kel ett azért, amit tettem. Mert amit tettem, az gyilkosság volt, ugye? És egy gyilkosságért csak gyilkossággal lehet vezekelni, mert a többi gyilkosság már nem gyilkosság, hanem áldozat. 
 	
 	Érti mi a különbség, nem? A gyerekeknek azért kel ett meghalniuk, hogy az én kislányomnak társasága legyen. 
 	Különböző korú gyerekek voltak, de mind kicsik. 
 	Meghal ottam a parancsot és aztán ... – előrehajolt és megérintette Tuppence-t – … boldog voltam, amikor megtettem. Érti, ugye? Annyira boldog voltam, hogy megszabadíthattam őket, hogy soha ne ismerjék meg a bűnt, ahogyan én megismertem. Persze nem mondhattam el senkinek. Soha senki nem tudhatta meg. Ebben biztosnak kel ett lennem. Néhányan azért gyanakodni kezdtek és rájöttek, mit tettem. Akkor persze … nos, nekik is meg kel ett halniuk, hogy én biztonságban lehessek. 
 	Mindeddig biztonságban voltam. Érti ugye? 
 	– Nem … nem egészen. 
 	– De ön tudja. Ezért jött ide, nem? Már akkor is tudta, amikor Sunny Ridge-ben megszólítottam. Láttam az arcán. 
 	Azt kérdeztem: “Az ön gyermeke volt az a szerencsétlen?” 
 	Arra gondoltam, hogy azért jött, mert talán az egyik áldozat anyja. Egy azok közül, akiknek a gyerekét megöltem. 
 	Reméltem, hogy visszajön egy másik alkalommal, és megiszik velem egy pohár tejet. Általában tejet adtam nekik. Néha kakaót. Mindenkinek, aki tudta rólam, hogy mit tettem. 
 	Lassan átment a szobán, és kinyitott egy faliszekrényt a szoba egyik sarkában. 
 	– Mrs. Moody – mondta Tuppence. – Ö volt az egyik? 
 	– Ó, tehát tud róla… ő nem az egyik kisgyermek anyja volt… csak egy öltöztetőnő a színházban. Felismert, úgyhogy távoznia kel ett. 
 	
 	Hirtelen megfordult, és egy pohár tej el a kezében odalépett Tuppence-hez. 
 	– Igya meg! – mondta. – Igya csak meg. 
 	Tuppence egy pil anatig csendben ült, aztán talpra ugrott, és az ablakhoz futott. Felvett egy széket, betörte az ablakot. 
 	Kihajolt és sikoltozni kezdett:
 	– Segítség! Segítség! 
 	Mrs. Lancaster gúnyosan felnevetett. A poharat letette az asztalra, hátradőlt a székében és nevetett. 
 	– Hogy ön milyen ostoba! Mit gondol, ki fog idejönni? Mit gondol, ki tud ide bejönni? Be kel ene törniük az ajtókat, át kel ene jutniuk azon a falon, de addigra már… persze van más lehetőség is. Nem feltétlenül kel tejet innia. Tej, kakaó, sőt tea is van. A kis Mrs. Moodynak például a kakaójába tettem… Imádta a kakaót, tudja. 
 	– Honnan szerezte a morfiumot? 
 	– Ó, az könnyen ment. Egy férfinak, akivel évekkel ezelőtt együtt éltem, rákja volt… az orvos morfiumot írt fel neki és más drogokat is … később azt mondtam neki, hogy kidobtam az egészet … de én megtartottam mindet… Arra gondoltam, egy napon talán hasznát veszem … és így is lett. Még mindig van egy adagom. Én soha nem veszek be ilyesmit… Nem hiszek benne. – Odatolta Tuppence-nek a tejet. – Igya meg, ez messze a legegyszerűbb megoldás. 
 	Ami a másik lehetőséget il eti… a baj az, hogy nem emlékszem pontosan, hová is tettem. 
 	Felál t a székéről, és körbesétált a szobában. 
 	– Azt hiszem… azt hiszem … ó, persze, a-kézimunkakosaramban van! 
 	
 	Tuppence elfordult az ablaktól. Mrs. Lancaster lassan közeledett feléje. Aztán bal karja előrelendült, és elkapta Tuppence vál át. 
 	Tuppence gondolatban így bíztatta magát: Könnyen meg tudom ál ítani. Ö csak egy idős asszony. Erőtlen. Nem bír velem … 
 	Hirtelen a félelem fogta el, és azt gondolta: De én is csak egy idős nő vagyok. Nem vagyok olyan erős, mint amilyennek gondolom magam. Nem vagyok olyan erős, mint ő. Ez a nő őrült, és azt mondják, hogy az őrült emberek erősek. 
 	A csil ogó penge mind jobban közeledett feléje. Tuppence sikított. Lentről kiáltásokat és ütéseket hal ott, mintha valaki az ajtót próbálná betörni. 
 	Sohasem jutnak be, gondolta Tuppence. Soha nem jutnak be ezen a fondorlatos bejáraton. Hacsak nem ismerik a működését. 
 	Vadul küzdött az életéért. Még mindig sikerült távol tartania magától Mrs. Lancastert. De a másik volt az erősebb. 
 	Nagydarab, erős asszony. Még mindig mosolygott, különös átszel emült arccal. 
 	– Gyilkos Kata – mondta Tuppence. 
 	– Ó, hát azt is tudja, hogy Valamikor így hívtak? Az Úr szavát követtem. Az Úr azt akarja, hogy megöljem magát. 
 	Érti, ugye? Ez mindent szentesít. 
 	Tuppence-t most odanyomta a székhez… és a nyomás egyre erősebb lett, már nem tudott tovább hátrálni. 
 	Egyre jobban közeledett feléje a tőr éles pengéje. 
 	Tuppence azt gondolta:
 	
 	– Nem szabad pánikba esnem ... nem szabad pánikba esnem. 
 	Ezt azonban élesen követte a felismerés: – De vajon mit tehetek? 
 	Az el enkezés hiábavaló volt. 
 	Aztán félelem fogta el, ugyanaz a páni félelem tört rá, ami Sunny Ridge-ben is. 
 	Az ön gyermeke az a szerencsétlen? 
 	Ez volt az első figyelmeztetés… de ő félreértette… nem tudta, hogy figyelmeztetés. 
 	A közeledő pengét figyelte, de különös módon nem az éles pengétől ijedt meg, hanem a mögötte látható arctól… Mrs. 
 	Lancaster mosolygó, nyájas arcától…
 	Nem látszik őrültnek, gondolta Tuppence. Ez benne a szörnyű ... Persze, hogy nem, mert szerinte ő épelméjű. 
 	Tökéletesen normális, értelmes emberi lény ... ő legalábbis ezt gondolja. Ó, Tommy, Tommy, mibe keveredtem bele? 
 	Szédülés jött rá, elerőtlenedett. Izmai el azultak ... 
 	valahonnan üvegcsörömpölést hal ott. A következő
 	pil anatban ájultan esett össze a földön. 
 	– Kezd magához térni… igya ezt meg, Mrs. Beresford. 
 	Egy poharat tartottak a szájához... ő vadul el enál t... 
 	Mérgezett tej… ki is mondta ezt egyszer… valamit a mérgezett tejről... nem iszik mérgezett tejet... Nem, ez nem tej... egész más az il ata …
 	Elengedte magát, ajkai szétnyíltak és kortyolt egyet az italból. 
 	– Brandy – ál apította meg Tuppence. 
 	– Így van! Gyerünk, igyon, igyon még! 
 	
 	Tuppence ivott még egy kicsit. Azután hátradőlt és körülnézett. Egy létra teteje látszott az ablakban. Az ablak előtt tömérdek törött üveg volt a padlón. 
 	– Hal ottam az üvegcsörömpölést. 
 	Eltolta magától a brandys poharat, és tekintete arra a férfira esett, aki az imént megitatta. 
 	– El Greco – mondta Tuppence. 
 	– Tessék? 
 	– Nem fontos. Körülnézett a szobában. 
 	– Ő hol van ... úgy értem, Mrs. Lancaster? 
 	– A másik szobában... pihen. 
 	– Értem. – De nem volt benne biztos, hogy valóban értette. 
 	Nemsokára világosabban lát
 	majd. 
 	– Ön Sir Philip Starke, ugye? – kérdezte lassan. 
 	– Igen. Mért mondta azt az imént, hogy El Greco? 
 	– Szenvedés. Tessék? 
 	– Egy kép… Toledóban… vagy a Pradóban… Ez jutott az eszembe… Nem is olyan régen. 
 	– Elgondolkozott, aztán hozzátette: – Tegnap este. Egy összejövetelen… A lelkész házában. 
 	– Jól van – mondta bátorítón Sir Philip. Valahogy olyan természetesnek tűnt, hogy itt ül, 
 	ebben a szobában, és ezzel az emberrel beszélget…
 	akinek komor, fájdalmas arca van. 
 	– Hibát követtem el Sunny Ridge-ben. Mindenben tévedtem vele kapcsolatban…
 	Féltem… Nem tőle féltem, hanem őt féltettem… Azt hittem, valami történni fog vele… meg
 	akartam védeni… megmenteni… én … – Bizonytalanul nézett rá. – Érti? Nagyon ostobán
 	hangzik, ugye? 
 	– Senki sem értheti meg nálam jobban … senki ezen a világon. 
 	Tuppence rábámult, és a homlokát ráncolta. 
 	– Ki... ki volt ő? Úgy értem, Mrs. Lancaster… Mrs. Yorke…
 	egyik sem az igazi neve… ez
 	egy rózsafajtának a neve. Ki volt ő … Ő maga? 
 	Philip Starke rekedten mondta:
 	“Ki volt ő? Ő maga? A valódi, az igazi? 
 	Ki volt ő – Isten Jelével a homlokán?” 
 	– Olvasta valaha a Peer Gyntöt, Mrs. Beresford? 
 	Odament az ablakhoz. Pár pil anatig a tájat nézte … Aztán hirtelen megfordult. 
 	– A feleségem volt… Ó, Istenem! 
 	– A felesége… De ő meghalt… láttam a tábláját a templomban. 
 	– Külföldön halt meg… Ezt a történetet terjesztettem el róla. 
 	És feltettem egy táblát a
 	templomban, emlékül. Az emberek nem sokat faggatják a gyászoló özvegyet. Aztán elmentem innen. 
 	– Volt, aki azt mondta, hogy a felesége elhagyta önt. 
 	– Ez is egy elfogadható magyarázat volt, és ezt is én találtam ki. 
 	– Elvitte őt innen, amikor megtudta, mit tett a gyerekekkel? 
 	– Szóval tud róluk? 
 	– Elmondta nekem… Olyan hihetetlennek tűnt, az egész. 
 	
 	Teljesen normálisnak látszott, 
 	senki nem gondolta volna, hogy ő tette. De a rendőrségen gyanakodni kezdtek… Cselekednem keltett… meg kel ett mentenem… védenem. Megérti … meg tudja érteni? 
 	– Igen – mondta Tuppence. – Meg tudom érteni... 
 	– Valaha olyan... elragadó volt. – A férfi hangja elcsuklott. –
 	Ott láthatja – és a falon lévő
 	festményre mutatott. – Waterlily... Szertelen lány volt mindig is. 
 	Az 
 	anyja 
 	volt 
 	az 
 	utolsó 
 	leszármazottja 
 	a
 	Warrendereknek… ez egy ősrégi család … egymás között házasodtak … Helen Warrender elszökött otthonról, összeál t egy gazemberrel, egy börtöntöltelékkel… a lánya táncosnő lett… Waterlily volt a legsikeresebb szerepe. 
 	Aztán beál t egy bűnbandába... csak a
 	kaland kedvéért… de hamarosan kitették onnan… Nagyon csalódott volt emiatt. 
 	– Amikor feleségül jött hozzám, szakított a múltjával. Le akart telepedni és csendesen
 	élni… családot akart, gyerekekkel. Gazdag voltam, meg tudtam neki adni mindent, amit csak akart. De nem születtek gyerekeink. Ez mindkettőnknek fájt. Aztán bűntudat kezdte
 	gyötörni… Talán kissé mindig is zavarodott volt… Nem tudom. – Széttárta a kezét. 
 	– Szerettem őt… Mindig is szerettem … nem számított, mi volt azelőtt… és hogy mit csinált… Biztonságban akartam tudni … nem akartam, hogy bezárják egy életre, és eleméssze
 	magát… És sok-sok évig sikerült is megóvnunk ettől. 
 	
 	– Megóvnunk? 
 	– Nel ie ebben is segített nekem… a kedves, hűséges Nel ie Bligh. Az én kedves Nel ie
 	Bligh-om. Csodálatraméltó volt, ahogy megtervezte és elintézte az egészet. Otthonok idős
 	emberek számára… ahol megkaphat mindent, amire csak szüksége van… ahol nincs
 	kísértés… ahol nincsenek gyerekek. A gyerekeket távol kel ett tartani tőle. Úgy tűnt, működik a dolog. Az otthonok távol eső helyeken voltak: Cumberlandben, Észak-Walesban… így
 	aztán nem tartottuk valószínűnek, hogy ott bárki is felismeri… Mr. Eccles tanácsára jártunk el így… nagyon dörzsölt ügyvéd ... mindig elég magas honoráriumot kért, de megbíztam benne. 
 	– Zsarolás? – kérdezte Tuppence. 
 	– Soha nem gondoltam rá így. Barátnak, tanácsadónak tekintettem…
 	– Ki festette bele a csónakot a képbe ... oldalán a Waterlily felirattal? 
 	– Én tettem, örömet okozott neki. Visszaemlékezett a színpadi sikereire. Egy Boscowan
 	– kép volt. Szerette azt a képet. Aztán egy napon fekete festékkel egy nevet írt fel rá – egy
 	halott gyerek nevét –, úgyhogy ráfestettem egy csónakot, hogy eltakarjam vele, és Waterlilynek neveztem el. 
 	A falban lévő ajtó kinyílt. A barátságos boszorkány lépett be rajta. Előbb Tuppence-re nézett, majd Philip Starke-ra. 
 	– Jobban van? – kérdezte tárgyilagosan. 
 	
 	– Igen – mondta Tuppence. 
 	– A férje lenn van a ház előtt, a kocsiban várakozik. Azt mondtam, leviszem önt hozzá …
 	ha ön is így akarja. 
 	– Igen, így akarom – mondta Tuppence. 
 	– Gondoltam. – Mrs. Perry a hálószoba ajtajára mutatott. –
 	Ott van benn? – kérdezte. 
 	– Igen – mondta Philip Starke. 
 	Mrs. Perry bement a hálószobába, majd pár pil anat múlva visszajött. 
 	– Értem… – Kíváncsian nézett Sir Philip Starke-ra. 
 	– Felajánlott Mrs. Beresfordnak egy pohár tejet… de ő nem fogadta el. 
 	– Végül ő maga itta meg? 
 	– Igen. 
 	– Dr. Mortimer majd elvégzi a szükséges teendőket –
 	mondta Mrs. Perry. Odament. Tuppence-hez, hogy segítsen neki talpra ál ni, de Tuppence egyedül is boldogult. 
 	– Nem sérültem meg – mondta. – Csak elájultam ... Most már jól vagyok. Szemben ál t Philip Starke-kal… de egyikőjüknek sem volt mit mondania. Végül Starke szólalt meg:
 	– Már csak egy dolog van, amiről még nem beszéltünk... 
 	Nel ie Bligh volt az, aki azon a
 	napon leütötte a templomkertben. 
 	Tuppence bólintott. 
 	– Sejtettem, hogy ő volt. 
 	– Elvesztette a fejét. Megijedt, hogy felfedi a titkunkat. 
 	Lelkiismeret-furdalásom van azért
 	
 	a szörnyű megterhelésért, amelynek hosszú éveken át kitettem. Ez több volt, mint amennyit
 	egy asszonytól kérni lehet... 
 	– Bizonyára nagyon szerette önt – mondta Tuppence. –
 	Engedje meg, hogy megnyugtassam. Nem folytatjuk a kutatást Mrs. Johnson után. Gondolom erre akart kérni bennünket. 
 	– Köszönöm ... Nagyon hálás vagyok érte. 
 	Újra csend volt a szobában. Mrs. Perry türelmesen várt. 
 	Tuppence körülnézett. Odament
 	az ablakhoz, és lenézett a békés tájra. 
 	– Nem hiszem, hogy valaha is látom még ezt a házat. Ezért aztán jól megnézem magamnak, hogy majd emlékezzek rá. 
 	– Emlékezni akar rá? 
 	– Igen. Valaki azt mondta nekem, hogy ezt a házat rossz célra használták. Most már tudom, mire gondolt az il ető. 
 	Sir Philip Starke kérdőn nézett rá, de nem szólt semmit sem. 
 	– Ki küldte önt ide, hogy megmentsen? – kérdezte Tuppence. 
 	– Emma Boscowan. 
 	– Gondoltam. 
 	Tuppence csatlakozott a barátságos boszorkányhoz; aki kivezette őt a házból. Szerelmesek háza, mondta Emma Boscowan Tuppence-nek. Nos, úgy is hagyta itt... két szerelmes hajlékaként… egyikük meghalt, másikuk élt és szenvedett…
 	Kilépett az ajtón és odament Tommyhoz, aki az autóban várakozott. 
 	
 	Elbúcsúzott a barátságos boszorkánytól. Beszál t a kocsiba. 
 	– Hova akarsz menni… a Bárány és Zászlóba? – kérdezte Tommy. 
 	– Nem – mondta Tuppence. – Haza akarok menni. Haza, Thomas! És ott is akarok maradni! 
 	– Úgy legyen! – mondta Mr. Beresford. – És ha Albert megint szénné égett csirkével vár
 	bennünket, megölöm!